Вал Макдърмид
Възмездие от гроба

Превод от английски: Боряна Джанабетска, 2008

chitanka.info

На Кели, моето снежно цвете.

„Ако във своя дух, читателю, си трупал

богатствата на размисъла тих.

Навсякъде, читателю, ще срещаш

вълнуващ разказ, повест или стих.“

Уилям Уърдсуърт, „Саймън Лий“

Благодарности

Идеята за тази книга се зароди преди няколко години в резултат на една среща на Алан Ханкинсън с управителното тяло на Асоциацията на авторите на криминални романи в Северна Англия. Задължена съм на Реджиналд Хил, който организира срещата и на Робърт Барнард, който даде някои допълнителни пояснения непосредствено след нейния край. Джулиет Баркър, специалист по творчеството на Уърдсуърт, ме окуражи да продължа работата си. Покойният Робърт Ууф, директор на фондация „Уърдсуърт“ ми отделяше щедро от времето си и също така щедро ми позволяваше да се възползвам от енциклопедичните му познания. Професор Сю Блек ме снабди с безценна информация за работата на специалистите по медицинска антропология и за съдебномедицинските подробности в текста. Отговорността за всички съществуващи въпреки това неточности е изцяло моя. Благодаря на Чери Капъл, която ме насочи към идея за заглавието, когато бях изпаднала в безизходица. Книгата никога нямаше да бъде завършена, ако не беше безрезервната помощ на моя редактор Джулия Уиздъм, която работеше с мен по текста, на литературния ми агент Джейн Грегъри и на Ан О’Брайън, която се справи виртуозно с окончателната редакция. И накрая искам да благодаря на Кели Смит, задето донесе светлина в мрака.

Прелюдия

Септември 2005

Всеки пейзаж крие своя тайна. Пласт след пласт, миналото бива погребвано и потъва под повърхността. То рядко е невъзстановимо — чака там, скрито, та с помощта на човека или природната стихия забравеният скелет да изплува, разкъсвайки плът и кожа, обратно в настоящето. Не можем да си затворим очите пред миналото — както и пред бедните хора.

Това лято валеше така, сякаш Англия се бе озовала в тропиците. Водата се лееше поройно, унищожаваше прекрасни градини, превръщаше ливадите в блата, из които добитъкът газеше дълбоко в калта. Надигнали се реки заливаха бреговете си, внезапно освободилите се води достигаха нови нива, помитайки по пътя си всичко, което нямаше сили да се спаси. По залетите от водата улички на едно живописно селце пороят влачеше колите като играчки и ги помиташе към пристанището, задръствайки го с хаос от обезобразен метал. Свлачища затрупваха други коли с кал, фермерите оплакваха унищожената реколта.

Нямаше част от страната, която да остане пощадена от плющящия дъжд. И големите градове, и провинцията се бореха с огромните водни маси. В Езерната област дъждът се лееше над скалисти планински склонове и долини, променяйки едва доловимо очертанията на съхранилия се през вековете пейзаж. Нивата на езерата достигнаха рекордни стойности за лятото; единствената положителна страна на всичко това бе, че когато се случеше слънцето все пак да изгрее, се виждаше, че зеленината е по-пищна от обикновено.

Връхлитащата вода изменяше релефа на торфените находища над село Фелхед, на бреговете на Лангмиър. Есента вече наближаваше крадешком, когато земята най-сетне разкри една своя отдавна пазена тайна.

Погледнато отдалеч, това бе сякаш изпомачкано платнище, оцветено в кафяво от застоялата вода в тресавището. На пръв поглед не привличаше никакво внимание — поредната изхвърлена, ненужна вещ, излязла на повърхността. Но един по-внимателен оглед разкриваше нещо далеч по-смразяващо. Нещо, което водеше назад през вековете и щеше да донесе със себе си промени, далеч по-дълбоки от причинените от времето.

„Скъпи мой сине,

Надявам се ти и децата да сте в добро здраве. През днешния ден открих нещо обезпокояващо, написано с почерка на баща ти. Сигурно ще се учудиш, като знаеш колко открити сме били винаги един с друг, че докато той беше жив, не съм подозирала нищо за това — а пък аз от сърце желая и да не го бях узнавала. Лесно ще разбереш защо баща ти е трябвало да го пази в тайна, докато беше жив, а и не ми е нареждал как да постъпя сега. Тъй като това те засяга отблизо, а може да причини и още много неприятности, ми се иска да оставя на теб решението какво да се предприеме. Ще ти изпратя по сигурен човек това, което открих. Постъпи така, както намериш за добре.

Твоя любяща майка“

1

„През това лято валеше

така, че да те заболи сърцето.

Дъждът разбиваше на хиляди късчета водните струи

и се стичаше по ръждивите покриви на унили гари.

А аз седях и чаках влакове

нагазила до глезени в локвите,

с изтръпнала от влагата глава

и мислех за теб —

далеч от мен, под слънцето на Гърция,

където не вали.“

Джейн Грешам се взираше в това, което бе написала, после го задраска с такова нетърпеливо ожесточение, че писалката разкъса хартията и писецът се изкриви. „Този отвратителен Джейк“, каза си тя гневно. Беше зряла жена, не някакво вехнещо от любов момиченце. Неумелите опити за хленч в мерена реч бяха нещо, от което би трябвало да се е отказала още преди години. Още когато взе първата си научна степен, беше осъзнала, че никога няма да стане поетеса. Това, което наистина умееше, бе да изучава поезията, писана от други хора; да интерпретира тяхната работа, да проследява тематичните връзки в техните стихове и да ги разкрива в цялата им сложност пред тези, които бяха по-назад от нея в това отношение — поне така се надяваше.

— Проклетият му Джейк! — каза тя гласно, смачка яростно хартията и я хвърли в кошчето. Не беше достоен да хаби заради него силата на интелекта си. Не беше достоен и да извиква онази позната болка, която забиваше ноктестата си лапа в сърцето й при мисълта за него.

В желанието си да пропъди мисълта за Джейк, Джейн се обърна към купчината дискове, струпана до бюрото й в миниатюрната стая, която по стандарта за общинските жилища се определяше като спалня, но тя я бе нарекла със съзнателна претенциозност свой кабинет. Запрехвърля заглавията, търсейки умишлено най-отдолу в купчината. Трябваше й нещо, което нямаше да извика асоциации с… какъв беше той всъщност? Бивш приятел? Някогашно гадже? Отсъстващ любовник? Кой би могъл да каже? Тя със сигурност не би могла. Но пък дълбоко се съмняваше, че той изобщо се е сетил за нея дори веднъж през последните седмици. Мърморейки под нос, тя избра „Балади за убийства“ на Ник Кейв и пъхна диска в компютъра си. Мрачният глас на Ник Кейв, подобен на гърлено ръмжене, дотолкова подхождаше на настроението й, че по някакъв парадоксален начин й подейства като противоотрова. След малко Джейн установи, че на устните й неволно се е изписало подобие на усмивка.

Тя взе отново книгата, която се опитваше да чете, преди Джейк Хартнел да нахлуе в съзнанието й. Изминаха само няколко минути, докато й стана ясно колко се е отдалечила от темата в мислите си. Отново се ядоса на себе си и затвори шумно книгата. Щеше да се наложи писмата, писани от Уърдсуърт през 1807 година, да почакат.

Преди да бе решила с какво друго да се заеме, алармата на мобилния й телефон записука. Джейн се намръщи, свери часовника на телефона с часовника на китката си и измърмори:

— Дяволите да го вземат.

Кога беше станало единайсет и половина? Как се изниза цялата сутрин?

— Проклетият му Джейк — повтори тя, скочи на крака и изключи компютъра. Беше пропиляла толкова време в напразни копнежи по него, а имаше далеч по-важни неща, които би трябвало да я вълнуват. Взе чантата си и отиде в другата стая, която се водеше за дневна, но Джейн я използваше и за спалня, тъй като предпочиташе да разполага с отделно помещение за работа. Поради това водеше останалата част от живота си в доста ограничено пространство, но това й се струваше малка цена за лукса да разполага с място, на което да разхвърля спокойно книгите и текстовете си, без да трябва да ги мести всеки път, когато се налагаше да се храни или да спи.

Стаята беше много мъничка дори за нейния спартански начин на живот. Разтегателният диван, макар и неразгънат в момента, все пак заемаше по-голямата част от пространството. До отсрещната стена бе прилепена маса с три дървени стола, прибрани под нея. Високо на едната стена беше поставен малък телевизор, в най-далечния ъгъл имаше безформено меко кресло. Но стаята беше чиста, боядисана в меки, свежи светлозелени тонове. На стената срещу дивана висяха цяла поредица цветни снимки на Езерната област, увеличени до размер А3 и ламинирани. В самото сърце на пейзажа се виждаше фермата Грешъм — мястото, където нейният род се бореше да свързва двата края от незапомнени времена. Независимо от гледката, която се разкриваше от прозореца на жилището, Джейн можеше всяка сутрин със събуждането си да вижда света, в който бе израснала, света, който все още й липсваше през всеки ден, прекаран в големия град.

Тя смъкна панталоните и горнището на анцуга, и нахлузи вместо това тесни черни джинси и черен пуловер с остро деколте, който подчертаваше пищния й бюст. Не би избрала доброволно точно такъв стил на обличане, но от опит знаеше, че ако подчертаеше плюсовете на фигурата си, получаваше по-големи бакшиши от клиентите. За щастие, тъй като кожата й беше по-скоро мургава, черните дрехи не й придаваха мъртвешки вид, а колегата й Хари я уверяваше, че обратно на първоначалното й убеждение, не всички гънки на тялото й се очертават от тесния пуловер. Хвърли поглед през прозореца, за да разбере какво е времето, смъкна якето от промазана тъкан от закачалката и тръгна към външната врата. Якето нямаше никакви претенции за елегантност, но на нея й беше все едно — в този порой я вълнуваше само дали ще успее да отиде на работа, без да се намокри и да премръзне.

Както винаги, Джейн хвърли един последен поглед на пейзажите от Езерната област, преди да се гмурне в една напълно различна вселена. Съмняваше се, че някой във Фелхед би могъл дори в най-кошмарните си фантазии да си представи средата, в която живееше тя сега. Когато съобщи на майка си, че е успяла да получи общинско жилище в комплекса Маршпул Фарм, лицето на Джуди Грешам светна.

— Това е чудесно, мила — каза тя. — Не знаех, че в Лондон има и ферми.

Джейн поклати глава, едновременно раздразнена и развеселена.

— Мамо, на това място не е имало ферма кой знае откога. Това е общински жилищен комплекс, строен през шейсетте години — само бетон, докъдето поглед стига.

Лицето на майка й помръкна.

— О! Е, поне имаш покрив над главата си.

Разговорът приключи така. Джейн познаваше майка си достатъчно добре, за да е наясно, че тя не иска да знае истината — че всъщност Джейн покриваше толкова малко от изискванията за предоставяне на общинско жилище, че единственото, което общината можеше да й предостави, беше именно жилище от рода на това, в което се озова в крайна сметка. Трудно можеха да намерят наемател за такава дупка в занемарен жилищен комплекс в непрестижната част на Източен Лондон; място, на което почти никой от постоянните обитатели не се занимаваше с някаква законна дейност; хлапетата беснееха денем и нощем, а броят на използваните презервативи и спринцовки далеч надвишаваше броя на стръкчетата зеленина. Не, Джуди Грешам със сигурност не би искала да знае, че дъщеря й живее на такова място. Освен всичко останало, мисълта за това сериозно би попречила на обичайните й хвалби, когато разправяше колко добре вървят работите на Джейн.

Но Джейн беше казала истината на брат си Матю. Готова бе на всичко, за да смекчи остротата на постоянно измъчващото го негодувание, че именно тя се беше измъкнала, а той бе останал — по собствените му думи — да гние в това забравено от всички място, защото все пак някой трябваше да остане заради родителите им. Нямаше значение, че като по-голям от двамата именно той бе напуснал първи семейното гнездо, за да отиде в университета, и че се беше върнал, за да работи това, което винаги бе искал. Според Джейн Матю беше от хората, които сякаш са се родили обидени.

Разбира се, иронията в случая се криеше в това, че Джейн незабавно би заменила Лондон за Фелхед, ако съществуваше и най-отдалечената възможност да върши във Фелхед работата, която обичаше. Но Езерната област не предлагаше възможности за академична работа, дори за специалист по творчеството на Уърдсуърт като нея. Освен ако не решеше да замени интелектуалния труд и научните изследвания с учителска работа, преподавайки на хлапетата за поетите от Езерната област. Тя знаеше, че това би убило безотказно любовта й към словото. Именно затова беше принудена да обитава ада на урбанизацията в най-ужасния му вид. Джейн сведе глава към гърдите си, докато вървеше по балкона, опасващ етажа, към стълбите. Като че ли по някаква злодейска прищявка на архитекта блокът бе построен така, че въздушните течения нахлуваха в галериите като във фуния, така че дори лекият летен полъх се превръщаше в неприятно силен вятър. През дъждовните есенни дни тези ветрове навяваха дъжда във всяка дупка и пролука на сградата, както и в дрехите на всеки от обитателите, който решеше да се подаде от апартамента си.

Джейн заслиза по стълбите, спечелвайки си кратък отдих. Безсмислено би било да се опитва да вика асансьора. Без да обръща внимание на неграмотните надписи по стените, отблъскващите купчини боклук, навени от вятъра по ъглите, на миризмата на урина и гниене, тя слизаше бързо надолу. На първия завой на стълбите спря и стомахът й се сви. Беше се натъквала на тази гледка толкова често, че би трябвало да е претръпнала, но всеки път, когато видеше дребната фигурка, кацнала в поза „лотос“ върху тясното перило на галерията на горния етаж, коленете на Джейн се разтреперваха.

— Здрасти, Джейн — подвикна тихо фигурката.

— Здравей, Тенил — отвърна Джейн, прикривайки страха си с насилена усмивка.

С небрежност, която в очите на Джейн бе равносилна на предизвикателство към смъртта, Тенил отпусна крака и скочи на влажния циментов под до Джейн.

— К’во става? — подхвана тринайсетгодишното момиче, тръгвайки редом с нея.

— Става това, че ще закъснея за работа, ако не побързам — отвърна Джейн и затича надолу, поддавайки се на инерцията от земното притегляне. Тенил не изоставаше. Дългата й коса, сплетена на безброй плитчици, подскачаше по тесните й рамене.

— Ще повървя с теб — каза Тенил. Движеше се наперено, подражавайки неумело на кандидат-бандитите, които се навъртаха в отблъскващия лабиринт на комплекса, учейки занаята от по-възрастни братя, братовчеди или изобщо от който и да е близък, останал достатъчно дълго време извън затвора.

— Не ми е приятно да се държа като дърта досадна еснафка, Тенил, но все пак ми се струва, че би трябвало да си на училище?

Репликата беше позната и Джейн беше в състояние да предвиди и отговора.

— Учителите не могат ме научи на нищо — заяви механично Тенил, удължавайки крачка, за да се изравни с Джейн, когато стъпиха на улицата. — К’во ли знаят те за моя живот?

Джейн въздъхна.

— Омръзна ми да чувам едно и също от теб, Тенил. Ти си прекалено умна, за да се примириш с това, което те чака, ако не получиш образование.

Тенил пъхна ръце дълбоко в джобовете на тънкото си яке от изкуствена кожа и присви предизвикателно слабите си раменца.

— Майната му — отвърна тя. — Няма да се дам на този инкубатор. На Тенил не й минават тия филми.

Минаха през тунела под блока и излязоха на една отсечка от магистралата, където колите профучаваха край тях със съскане на гумите по мокрия асфалт — очевидно шофьорите ликуваха, че най-сетне могат да преминат на по-висока предавка.

— Не виждам как ще успееш да се изплъзнеш, ако не се възползваш от силата на ума си — отбеляза сухо Джейн, като внимаваше да върви по-далеч от платното и пръските вода, излитащи изпод автомобилните гуми.

— Искам да стана като теб, Джейн.

Джейн беше чувала безброй пъти този жалостив вопъл.

— В такъв случай не бягай от училище — каза тя, потискайки раздразнението си.

— Мразя тези ненужни неща, на които ни учат — отвърна Тенил и изви устни в презрителна усмивка, която пропъди неосъзнатата привлекателност от лицето й и го превърна в презрителна маска. — Те нямат нищо общо с това, което ти ми даваш да чета.

Внезапно уличният жаргон бе изчезнал от говора й, сякаш напускането на комплекса й бе позволило да се превърне от съмнителна личност в личност.

— Не се и съмнявам. Но аз самата далеч не съм постигнала това, което искам, нали знаеш. Когато започнах, не съм си представяла, че ще ми се налага да се наемам на половин работен ден в барове и да водя семинари, докато успея да завърша книгата си, така че да мога да се преборя за истинска работа. Въпреки това трябваше да изгазя през всички тези глупости, за да стигна дори до тук, където съм сега. Да, и аз самата считах повечето от това, което учех, за глупост — повиши глас тя, прекъсвайки опита на Тенил да добави нещо. Искаше й се да можеше да каже нещо друго, освен банални фрази, но какво би могла да каже на тринайсетгодишно цветнокожо сираче, което не само че обожаваше творчеството на Уърдсуърт, Колридж, Шели и Де Куинси, но и схващаше идеите им с лекота, която Джейн бе постигнала с цената на десетгодишно старателно учене.

Тенил отстъпи встрани, за да даде път на бебешка количка, в която седеше бузесто бебе с омазано с шоколад лице. Устата му беше запушена с биберон–залъгалка — като че ли някой го беше надувал и го беше запушил, за да не спадне. Момичето, което тикаше количката, наглед не беше много по-голямо от самата Тенил.

— Няма да успея по този път, Джейн — поде мрачно Тенил. — Може би ще мога да ползвам поезията по друг начин — да стана например рапър като мис Дайнъмайт — допълни тя без вътрешно убеждение.

И на двете им беше ясно, че такова нещо никога няма да се случи. Освен ако някой не изобретеше лекарство за повишаване на самочувствието, с което Джейн да напомпа вените на Тенил, още преди в тях да е нахлул хероинът, с който се дрогираха половината от обитателите на комплекса. Джейн спря на автобусната спирка, обърна се към Тенил и каза:

— Никой не може да ти отнеме думите, които са в главата ти.

Тенил зачопли един от изгризаните нокти на пръстите си, вперила поглед в паважа.

— Да не мислиш, че не го знам? — повиши тя внезапно тон. — Как иначе според теб успявам да оцелея?

После се обърна рязко и хукна обратно, скачайки по неравния паваж като газела. Дългите й крайници се движеха учудващо грациозно. Изчезна в една уличка, а Джейн почувства прилив на позната смесица от чувства — едновременно нежност и раздразнение. Те я съпровождаха през десетминутното пътуване с автобуса и продължаваха да я гризат, когато отвори вратата на бара.

Сега, пет минути преди дванайсет, „Бар и грил Викинг“ беше пуст и кънтеше на кухо. Светлото дърво, хромираните части и стъклото все още блестяха на светлината на халогенните лампи — доказателство, че откакто чистачката си бе свършила работата, тук не бе влизал никой. Хари беше пуснал на уредбата музиката на Майкъл Нийман към филма „Краят на аферата“ и звуците на струнните инструменти сякаш трептяха почти видимо в спокойния въздух. След двайсет минути „Викинг“ щеше да се преобрази с нахлуването на юпитата, опитващи се да погълнат колкото е възможно по-големи количества храна и напитки през кратката си обедна почивка. Въздухът щеше да натегне от шума на разговорите, от топлината на много тела, от мириса на пот и цигарения дим, и Джейн нямаше да има и секунда време, за да мисли за нещо друго, освен за притискащото се към бара множество.

Но засега всичко беше спокойно. Хари Ламтън стоеше в единия край на извития барплот от светло брезово дърво, облегнал се на лакти, докато прехвърляше сутрешния вестник. Светлината проблясваше по русия ореол на щръкналата му къса коса, придавайки му вид на светец от епохата на постмодернизма. Той вдигна поглед, когато чу стъпките на Джейн по дъсчения под и махна леко за поздрав. Усмивката оживи острите черти на тясното му лице.

— Още ли вали? — попита той.

— Още — Джейн се приведе напред и целуна Хари по бузата, а после го подмина на път към килерчето, в което персоналът държеше дрехите си.

— Всички ли са тук? — попита тя, когато се върна зад бара, докато прибираше дългите спирали на къдриците си и ги стягаше в кок.

Хари кимна. Джейн си каза, че това поне е облекчение, и се плъзна зад мускулестия гръб на Хари, за да провери дали всичко е на място, така че работата й да може да протече колкото е възможно по-гладко. Беше получила тази работа, защото Дан, приятелят на Хари, беше неин колега в университета, но не искаше да дава повод за обвинения, че е злоупотребила с тази близост. Освен това Хари настояваше, че работата му като управител на бара е само временна. Някой ден той можеше да си изясни какво иска да постигне в живота и тогава Джейн не би искала колегите й от бара да я представят пред някой нов шеф като мързелива или некомпетентна. Работата във „Викинг“ беше изтощителна и ниско платена, а отнемаше и немалко време, но тя се нуждаеше от нея.

— Най-сетне измислих заглавие — каза тя, завързвайки дългата си бяла престилка на сервитьорка в бистро. — На книгата имам предвид.

Хари наклони въпросително глава на една страна.

— „Лауреатът на фантасмагориите — политика, поезия и преструвка в творчеството на Уилям Уърдсуърт“. Какво ще кажеш?

Хари се намръщи, обмисляйки чутото.

— Харесва ми — каза той най-сетне. — Буди поне някакъв интерес към стария досадник.

— „Интерес“ звучи добре, това продава книгите.

Хари кимна, прелисти една страница от вестника и я загледа разсеяно. После тъмносините му очи изведнъж се присвиха и между русите му вежди се появиха бръчици.

— Хей — каза той. — Ти не беше ли от Фелхед?

Джейн се обърна с буркан маслини в ръка.

— Така е. Да не ми кажеш сега, че най-сетне някой оттам е направил нещо, с което да се озове в новините?

Хари повдигна вежди.

— Може да се каже. Намерили са труп.

Днес си припомних времето, което прекарахме в Олфоксдън, както и подозренията, насочени към Колридж и мен, а именно, че сме били вражески агенти, и че сме събирали сведения като шпиони на Бонапарт. Спомням си и как Колридж настояваше, че здравият разум не би допуснал някой да повярва на такова предположение, че поети не биха били годни за такова начинание. Че всичко, което виждаме пред себе си, ние приемаме като материал за стиховете си, и че не бихме укривали тайни, ако те биха ни послужили да следваме призванието си. В едно съществено отношение Колридж е прав, защото чувствам как събитията от този ден вече ме вълнуват и търсят своя стихотворен израз. По отношение на другото обаче, за способността да запазваме сведения за себе си, мисля, че той греши, защото днешната среща в закътаната ни градина положи вече тежкото бреме на знанието на плещите ми, бреме, което занапред може да се отрази зле на мен и на семейството ми. Първоначално реших, че сънувам, тъй като никога не съм вярвал, че мъртъвците могат да се връщат при нас като привидения. Но това не беше привидение — беше мъж от плът и кръв, мъж, когото бях убеден, че никога вече няма да видя.

2

Матю Грешам допи последната глътка от кафето си и остави чашата в умивалника. От преподавателите се очакваше да мият сами чашите си, но Матю беше на мнение, че рангът трябва да носи със себе си някакви изгоди, затова и откакто стана главен учител, започна да оставя мръсните съдове в умивалника, за да ги мие някой друг. Освен това го занимаваха далеч по-важни неща. Досега никой не беше коментирал на глас тази проява на арогантност, но бе забелязал неколкократно неодобрителния поглед на Марша Портър. Но Марша беше бита карта. Когато избраха Матю, а не нея на ръководната длъжност, тя престана с опитите си да се налага. Като че ли се беше предала. Може и да не харесваше постъпките на Матю, но беше престанала да се опитва да му иска обяснения. Не беше като преди, когато двамата теоретично бяха равнопоставени, но тя постоянно изтъкваше старшинството си. Но напоследък го избягваше — доколкото това беше възможно в селското училище, чийто персонал наброяваше петима учители и четирима помощник-учители.

Помощник-учители, как пък не! Бяха чисто и просто майки с повече свободно време, страдащи от заблудата, че е достатъчно да родиш, за да имаш ясна представа как се обучават деца. Но всички те бяха завършили образованието си, преди въвеждането на тестовете SAT и утвърждаването на националната образователна програма. Нямаха и най-смътна представа от натоварването, на което бяха подложени ежедневно истинските учители като него. Матю не пропускаше удобен случай да им напомня колко много се е променил светът. В резултат те, както и останалите му подчинени, правеха всичко възможно да не се мотаят излишно в учителската стая. Това напълно удовлетворяваше Матю, тъй като в неговите представи кабинетът му далеч не отговаряше на неговите нужди. Предпочиташе да работи в учителската стая, където винаги можеше да си свари кафе, ако му се приискаше.

Наложи му се да се приведе, за да се огледа в огледалото над умивалника, окачено така, че да отговаря на ръста на жените — учителки, а не на почти двуметровия директор. Отсреща в него се взираха тъмносини очи на лице, няколко нюанса по-тъмно от обичайното за местното население. По-тъмната окраска беше наследство от дядо му, родом от Корнуол, предадено през майка му на него и Джейн. Той зарови пръсти в непокорните си тъмни къдрици — те пък бяха наследство от другия род. На главата на сестра му изглеждаха великолепно, но него уподобяваха на някакво непълноценно копие на Харпо Маркс. Матю се усмихна иронично, мислейки за урока, който трябваше да изнесе в двата най-горни класа. Генеалогия и генетика, преплетени една в друга като двойната ДНК-спирала, заедно с всички чупки, които биха могли да имат непредсказуеми последици. Да, никой не би могъл да подложи на съмнение роднинската връзка между него и сестра му, както и произхода им. Баща им имаше точно същите спираловидни къдри, каквито бе имал и неговият баща.

Отекна звънецът, оповестяващ началото на следобедните занимания, и Матю излезе забързано от учителската стая. Наближавайки класната стая, той чу тихия ромон на разговори, които секнаха, когато петнайсетте деца го видяха да застава на вратата. Матю си каза, че това бе една от положителните страни на малките провинциални училища. Тук все още се учеха и на добри маниери, освен че покриваха изискванията на националната образователна програма. Никак не завиждаше на онези нещастници, които трябваше да преподават на децата от комплекса, в който живееше Джейн.

— Добър ден, деца — каза той, прекосявайки бързо с дългите си крака разстоянието от вратата до катедрата.

— Добър ден, господин Грешам — отвърна нестройният хор на учениците.

Той отвори лаптопа си и го включи. Незабавно на интерактивната дъска зад гърба му се появи надпис „Родословно дърво“. Матю приседна на ръба на катедрата, така че да може лесно да стига до клавиатурата.

— Днес започваме един много важен проект, който ще представлява част от подготовката на коледните празненства в селото. И така, всеки един от нас има прадеди. Кой от вас ще ми каже какво означава тази дума?

Дребно момченце с гъста черна коса и личице, напомнящо на лицето на малка маймунка, вдигна незабавно ръка. То подскачаше на стола си от нетърпение.

— Сам? — каза Матю, опитвайки се да не допусне в гласа му да се прокрадне отегчение. Както винаги, Сам Клулоу.

— Това е семейството на човек, господине. Не хората от семейството ви, които са живи сега, а тези, които са били преди тях. Като например бабите и дядовците ни, и прабабите и прадядовците.

— Така е. Нашите прадеди са хората, които са живели преди нас. Благодарение на които ние сме това, което сме. Всеки от нас е това, което е, поради начина, по който са се комбинирали гените ни през вековете. Е, знае ли някой от вас какво е родословно дърво?

Сам Клулоу отново вдигна ръка. Другите гледаха безразлично, видимо доволни, че Сам върши цялата работа и им спестява излишни усилия. Този път той дори не изчака да го назоват.

— Господине, това е нещо като карта на семейната история. Там са записани рождените дни на всички, и кой кога и за кого се е оженил, кога са им се родили деца, кога са умрели, всичко.

— Точно така е, Сам. А това, което ще правим през идущите няколко седмици, ще бъде да съставим карти на собствените си родове. За някои от вас това ще бъде по-лесно, отколкото за други — тези от вас, чиито семейства живеят по тези земи поколения наред, ще могат да проследят родовата си история в енорийските архиви. По-трудно ще бъде за тези, чиито семейства са се преселили тук сравнително отскоро. Но при всички положения, докато работим по този проект, едно от нещата, които ще правим, е да проучим многото различни начини, по които можем да проследяваме миналото си. Особеното при този проект е, че по него ще трябва да работите с други членове на семейството си, особено с по-възрастните от тях, с баби, дядовци, пралели и чичовци.

Матю отново бе обзет от благодарност, че не се бе озовал в някакво градско училище. На такова място не би било възможно изобщо да се мисли за осъществяването на подобен проект — в такова средище на разпокъсани житейски истории и алтернативни представи за това какво представлява семейството. Но във Фелхед хората живееха на големи родове от незапомнени времена, или пък, ако бяха пришълци, произхождаха предимно от средната класа, тоест дори да претендираха, че са привърженици на Новата епоха, най-често държаха на такива неща като брачни свидетелства.

— За да видите какво точно ще правим, сега ще ви покажа собственото си родословно дърво.

Той докосна бутона на мишката и на екрана се появи неговото име. Отдолу бе изписана рождената му дата. Натисна отново и този път името му се появи свързано със знак за равенство с името на Даян Бръдъртън.

— Можеш ли да познаеш какво означава в случая този знак? — обърна се той към едно набито червенокосо момче, пренебрегвайки нетърпеливо протегнатата ръка на Сам. — Джонатан?

Джонатан Брамли доби леко стреснат вид. После се смръщи съсредоточено, но накрая призна:

— Не знам.

Опитвайки се да прикрие раздразнението си, Матю обясни търпеливо:

— Означава „женен за“. Моминското име на госпожа Грешъм е Даян Бръдъртън.

Той натисна отново бутона и на екрана се появи отвесна линия, свързваща имената им с Гейбриъл Стивън Грешъм.

— Така се казва вашето бебе — изписука едно от момичетата, без да изчака въпроса.

— Точно така, Кайли — Матю натисна отново бутона и до всяко име се появиха малки снимки. — Можем дори да добавяме снимки. Така можем да проследяваме прехвърлянето на семейните прилики от поколение на поколение. А сега можем да се заемем с изготвяне на родословно дърво с данните, които вече са ни известни.

На екрана се появи нова картина — тук вече присъстваха родителите му и сестра му със снимки, под имената бяха изписани място на раждане и професия.

— Но ние ще направим и нещо повече. Ще се поровим в миналото и ще се опитаме да проследим родовата си история, докъдето е възможно.

На новата картина на родословното му дърво се появиха баби и дядовци — единият дядо пришълец, напуснал корнуолските калаени мини и дошъл по тези земи, за да копае шисти; другият — овчар от Къмбърланд; а после и лели, чичовци и братовчеди.

— Така едно от нещата, които ще научим, е как общност като нашата се е развивала през годините. Ще открием всевъзможни връзки между отделните семейства, за които може и да не сте подозирали. Можете дори да установите, че имате общи прадеди, и ще започнете да придобивате усещане за начина, по който живота на хората се е променял през вековете — дарбата на Матю да предава собствения си ентусиазъм на учениците си започваше да действа. Те следяха неотклонно думите му.

— Ще започнем с най-близките членове на семейството ви. Погледнете моето родословно дърво на екрана, за да ви бъде ясно как да разполагате вашето на страницата. А довечера, когато се приберете, разпитайте близките си, за да ви помогнат да попълните празните места. В процеса на работата ще откриваме най-различни начини за събиране на нови сведения за прадедите ви и за семейната ви история. А сега отворете нова страница в тетрадките си и започвайте.

Матю изчака, докато всички се заеха да изпълняват задачата, и после седна зад катедрата. Измъкна една купчина тетрадки по математика и започна да проверява работите на децата. От унеса го изтръгна плъзналият из стаята тих шепот и кискане. Когато вдигна поглед, видя пламналото лице на Сам Клулоу. Очите на момчето блестяха от непролети сълзи. По лицето на Джонатан Брамли бе изписано злорадство.

— Какво става? — попита Матю и се изправи. Всички избягваха погледа му. — Джонатан? Какво се е случило?

Джонатан стисна устни така, че устата му заприлича на тънка линия. Макар още да не го знаеше, той очевидно щеше да си пати до края на живота си от собствената си глупост и съпровождащата я неспособност да се преструва.

— Нищо — измънка той накрая.

— Можеш да ми отговориш сега или ако предпочиташ, да останеш след часовете, за да ми дадеш обяснение — каза строго Матю. Така и не можеше да разбере оплакванията на учители, които твърдяха, че не могат да овладеят децата. Трябваше просто да им покажеш кой е шефът, и никога да не преставаш да им го напомняш.

— Казах само… — гласът на Джонатан секна и той се огледа отчаяно за помощ, но тя не идваше.

— Какво каза?

— Казах, че поне на всички е ясно от кого произхожда Сам — промърмори момчето.

— Много интересно — каза Матю. — И кого точно имаше предвид?

Ушите на Джонатан бяха аленочервени, беше забил упорито поглед в пода.

— Човекът — маймуна от тресавището — отрони той едва чуто.

— Имаш предвид трупа в торфеното находище? — предположи Матю. Зловещата находка беше основна тема на разговорите в селото през изминалите няколко дни.

Джонатан кимна и преглътна.

— Беше само шега.

— От шегите се очаква да будят смях — каза Матю с потиснат гняв. — В обидите няма нищо смешно. Освен това не е редно да се шегуваме с покойници. Когато този човек е бил жив, е имал приятели и роднини, които са го обичали. Представи си как би се почувствал ти, ако човек, когото обичаш, почине, и някой несъобразителен човек започне да се подиграва с това.

— Но, господине, нали няма живи хора, които са обичали човека — маймуна — обади се неудържимата Кайли.

Матю изпъшка скрито. Очертаваше се поредният от „онези“ разговори. Вярваше в ползата от това, което вършеше, но понякога му се искаше да не се беше старал толкова да развива естественото им любопитство.

— Защо го наричате „човека — маймуна“? — попита той.

— Ми щото така изглежда — обади се едно от момчетата. — По телевизията даваха нещо за оня, дето го намериха в Чешър. Приличаше на голяма маймуна.

— Затова му викаме човека — маймуна — допълни друг.

Сам Клулоу изсумтя.

— Това е глупост — каза той.

— Защо смяташ, че е глупост, Сам? — попита Матю.

— Защото човекът, когото намериха в торфищата на Чешър, е починал през Каменната ера. Затова изглежда така. Но онзи, когото откриха при скалите, не е умрял толкова отдавна. Затова и не прилича на маймуна, прилича на нас — каза твърдо Сам.

Думите му бяха посрещнали с подигравателен кикот.

— На мен не прилича — изтърси Джонатан. — Нашият Джейсън разправяше, че в лицето приличал на стара кожена торба — а той не може да не знае, нали играе дартс с Пол Листър, който намери тялото.

Джонатан се облегна назад, забравил скорошното си унижение, наслаждавайки се на вниманието на съучениците си.

— Така че той може да е един от нашите предци — продължи мисълта си Сам.

— Да — допълни оживено Кайли. — Може някой да го е убил и да го е заровил при скалите.

— Точно така — защо иначе ще е заровен в торфището? — обади се друг.

— Може просто да е претърпял някаква злополука, когато е минавал оттам — намеси се Матю, опитвайки се да овладее морбидния им ентусиазъм. — Може да е отишъл да нагледа овцете си, да е паднал и да е умрял там.

— Но нали тогава някой щеше да тръгне да го търси и биха намерили тялото му — изтъкна съвсем основателно Сам. — Единственият начин да се озове под торфа е някой да го е закопал — някой, който не е искал да се разбере какво се е случило с него. Мисля, че Кайли е права. Някой трябва да го е убил.

— Е, докато учените не приключат с изследванията си, не можем да бъдем сигурни в нищо — каза категорично Матю.

— Също като в „Ням свидетел“ — каза Кайли. — Докторите ще разберат от какво точно е умрял, и после полицаите ще трябва да открият как е станало.

Матю неволно се усмихна.

— Не ми се вярва да стане точно така, Кайли. Ако съдя по това, което се говори, дори човекът в торфището да е бил убит, неговият убиец също е мъртъв отдавна. Все пак, докато не разполагаме с факти, бих предложил да се занимаваме с това, което ни е известно — той вдигна ръка, за да прекрати бърборенето им. — И кой знае, може пък някой от вас да открие сред предците си някой, който е изчезнал точно по онова време.

Сам Клулоу го гледаше със зяпнала уста.

— Би било фантастично — въздъхна той.

Бях погълнат от поетичните си усилия — работех върху голяма поема, описваща собствения ми живот, и обмислях как да намеря подходяща илюстрация на това, което ми е най-скъпо, когато забелязах някакъв силует край градинската порта. На пръв поглед ми заприлича на някой от онези странници, които понякога спират на прага ни и молят за храна. Сестра ми обикновено им дава да хапнат и да пийнат, преди да ги отпрати по пътя им. Понякога дори е успявала да измъкне от тях различни истории, на които аз придавах по-късно поетична форма — затова и никога не съм я упреквал за тази скромна благотворителност. Човекът, застанал на портата, сякаш беше един от тях, със захабени от дълъг път дрехи и широкопола шапка, чието предназначение явно бе да го пази и от дъжд, и от слънце. Тъкмо се канех да го упътя към кухнята, когато той проговори. За мое учудване се обърна към мен с кръщелното ми име, а в тона му се долавяше топлота — така разговаряме с близки хора. „Виждам, че работиш упорито, Уилям. Казаха ми, че си станал най-прочутият поет на нашето време, а сега и сам се убеждавам“. Все още не можех да разбера кой е този човек, но той отвори портичката без повече церемонии и тръгна да прекосява градината, идвайки към мен. Беше кривокрак и като ходеше, се полюшваше, както правят моряците. Колкото повече наближаваше, толкова повече в съзнанието ми се оформяше едно невъзможно предположение.

3

Към три и половина във „Викинг“ почти се беше възвърнало първоначалното състояние на пустота и спокойствие. Две от задните сепарета все още бяха заети от мъже, обсъждащи делови въпроси над чашки с еспресо. Те вече си бяха платили сметките, така че персоналът нямаше защо да се навърта около тях. Джейн постави последните чаши в миялната машина и се покатери на едно от столчетата към края на бара, за да даде почивка на уморените си до болка крака. Хари се появи откъм кухнята с поднос, върху който беше натрупал непродадените сандвичи.

Джейн си взе един, а Хари придърпа друго столче и седна до нея.

— Къде остави вестника? — попита тя.

— Сега ще го донеса — Хари скочи от столчето и отиде зад бара. Измъкна вестника от една лавица и й го подаде.

Джейн обърна направо на статията, която не бе успяла да прочете на спокойствие преди обедния наплив.

Загадъчен труп в торфище в Езерната област

„Тялото на мъж, открито в торфено находище в Езерната област, може да е на стотици години — така заявиха представители на полицията вчера.

Първоначално се предполагаше, че тленните останки може да са лежали неоткрити в продължение на хилядолетия, подобно на телата, датиращи от Каменната ера, открити на други подобни места.

Но първоначалните изследвания навеждат на мисълта, че находката няма такава давност. Главният инспектор от криминалната полиция Юън Ригстън заяви: «Считаме, че тялото е лежало в торфището много дълго, може би стотици години, но далеч не толкова дълго, колкото някои от останките, открити наскоро в подобни находища.

Ще знаем повече, когато разполагаме със заключенията на съдебномедицинската експертиза».

На въпроса как е загинал мъжът, главен инспектор Ригстън отговори, че е прекалено рано за категорични отговори.

Тялото беше открито от местен овчар, който търсел загубено животно. Според полицията обилните летни дъждове са предизвикали ерозия на пластовете в старите торфени находища при Картс Мос, близо до село Фелхед.

Пол Листър, трийсет и седемгодишен, от Конистън Котиджис във Фелхед, разказа снощи за своето ужасяващо откритие.

«Вървях подир кучето си из Картс Мос — търсех едно изгубено агне. Подхлъзнах се на мократа трева и паднах в един от улеите между участъците твърда земя в торфището. Ръката ми се плъзна по нещо и аз погледнах надолу. Първоначално не можах да разбера какво беше това, което видях. Помислих го за кожа от крава или нещо подобно. Но после разбрах, че е човешко лице.

Не можех да повярвам — беше като кадър от филм на ужасите».

Докато чакал появата на представители на полицията, господин Листър могъл да огледа по-подробно ужасяващата си находка.

«Беше чернокос, а ръцете и тялото му като че ли бяха покрити с черни татуировки. Но не мога да преценя дали това не се дължи на продължителното лежане на тялото в торфа».

Доктор Ривър Уайлд, специалист по медицинска антропология от Университета на Северна Англия, е била поканена да сътрудничи на местните експерти в опита им да разкрият мистерията около тялото в торфището. Главен инспектор Ригстън заяви: Докато доктор Уайлд не е приключила с изследванията си, не можем да кажем нищо повече.“

Джейн едва не се задави със сандвича си.

— Виж това, Хари — каза тя, когато престана да кашля и посочи предпоследния абзац на статията.

Още преди Хари да успее да отговори, някой постави ръце на раменете им, а една гладко избръсната глава се промуши между техните.

— Какво толкова интересно има там? — разнесе се познат глас.

Джейн се завъртя на столчето и целуна гладко избръснатата буза на Дан Сийборн.

— Дан! Каква приятна изненада! Хари не ми каза, че ще дойдеш.

— Хари нямаше представа, че ще дойде — отбеляза Хари малко рязко.

— Ученикът, когото очаквах в три часа, се отказа, затова реших да се измъкна и да дойда да ви взема — каза Дан и разроши косата на приятеля си с интимен жест.

— По-скоро идеята ти е била да провериш как се развиват отношенията между Хари и новия ни готвач, италианеца — подразни го Джейн. — Беше ми ясно, че няма да се отървем от теб, след като видиш Джако в белите му одежди.

Дан притисна ръце към сърцето си в престорено удивление.

— Такава прозорливост! — въздъхна той. После се пресегна зад нея и придърпа едно столче. — Джейн, не съм те виждал от една седмица? Да не би да се криеш от мен?

Джейн изпъшка.

— Причината е в книгата. Предполага се, че трябва да съм я свършила към края на годината, а тъкмо сега имам чувството, че бих успяла единствено, ако сега на прага се появи Мефистофел и ми направи предложение, на което не мога да откажа. Когато подписах договора, мислех, че е фасулска работа да превърна дисертацията си в книга — тя изсумтя презрително. — Възможно ли е човек да се заблуждава до такава степен?

— Може би ще е най-добре за известно време да напуснеш Лондон, да се заемеш сериозно с нея и да я завършиш — каза Дан. — Бих могъл да поема твоите часове.

Джейн се ухили — двамата с Дан се намираха в сходно положение; занимаваха се с научна работа, след като бяха защитили докторските си степени, и се опитваха да се доберат до всевъзможни преподавателски ангажименти с идеята, че те все някога биха ги довели до мечтания Граал — постоянна преподавателска работа. Отчаяно се стремяха едновременно да направят добро впечатление на професорите и същевременно да свързват някак двата края.

— Че да ми вземеш и хонорарите, а? Не ти мина номерът, Дан — каза тя и го смушка закачливо в ребрата. — Да знаеш, станал си абсолютно безскрупулен. Защо не се запретнеш и не се опиташ да напишеш и ти една книга?

Дан разпери ръце в престорен израз на невинност.

— Само исках да помогна. За теб ще бъде от полза да не се разсейваш, докато работиш, нали?

Хари придърпа вестника към себе си.

— Доколкото мога да преценя, и във Фелхед има какво да отклонява вниманието й. — Той посочи статията и подаде вестника на Дан. — Смъртта дебне край скалите.

Хари и Джейн продължиха да се хранят, докато Дан четеше статията.

— Е, поне няма защо да се безпокоиш, че там някъде се навърта обезумял убиец — отбеляза той. — Ако става дума за жертва на убийство, убиецът вероятно лежи под земята горе-долу от същото време.

— Остави убийството — каза Джейн и посочи предпоследния абзац. — Това, което ме интересува, са татуировките.

— Неговите татуировки? — попита Дан.

— Черни татуировки. Това говори ли ти нещо?

Дан сви рамене.

— Нямам никакви асоциации — освен с Дейвид Бекъм.

— Осемнайсети век, моряци, острови в Южното море. Много моряци се връщали оттам с такива татуировки, направени от туземците. Като например Флечър Крисчън.

Дан се ухили.

— Любимата ти местна легенда.

— За какво си говорите вие двамата? — осведоми се Хари.

— Какво знаеш за бунта на „Баунти“?

Хари сви рамене.

— Сещам се за Мел Гибсън. Много готин в ония тесни панталони.

Джейн изпъшка.

— Установявам с радост, че си следил действието.

— Ей, това беше майтап. Не съм някакъв празноглавец, който мисли само за секс — възрази Хари. — Помня как Мел организираше бунта и после как качиха злодея, капитан Блай, на някаква лодка, за да се добере сам до Таити.

— Много добре, Хари. Само дето водач на бунтовниците не е Мел Гибсън, а Флечър Крисчън. Това, което всъщност ме интересува, не е бунтът на кораба, а последиците. След като Блай завършва успешно епичното си пътуване и успява да се добере до Лондон, служителите на флота са били задължени да издирват бунтовниците и да ги връщат в Лондон, за да бъдат изправени пред военен съд. Години по-късно неколцина от тях биват заловени на Таити, качват ги на кораб и ги връщат в Англия. Но съдбата на самия Флечър и някои от най-убедените бунтовници дълго време остава загадка. В крайна сметка те се озовали на остров Питкеърн заедно с няколко мъже и жени от туземците и се установили там.

Хари кимна.

— Питкеърн… Там имаше някакъв педофилски скандал преди две години, нали?

— Именно. С участието на преки потомци на бунтовниците. Но това далеч не е първата неприятност в рая — отвърна Джейн. — Работата е там, че нямало достатъчно жени за всички. Според официалната версия накрая бунтовниците обтегнали отношенията си с местното население, и се стигнало до клане. Предполага се, че първият от белите мъже, който паднал убит, бил Флечър Крисчън. И това е краят на историята.

— Но…? Искам да кажа, вероятно има и но, нали? В противен случай нямаше да се вълнуваш толкова от някакъв мъртвец, покрит с черни татуировки — каза Хари.

— Тук вече се намесва фантазията на Джейн — отбеляза Дан.

Джейн доби леко притеснен вид.

— Открай време из Езерната област вървят слухове, че Флечър Крисчън не е загинал на Питкеърн. Че клането е било използвано за прикритие. По някакъв начин успял да напусне острова и да се върне в Англия, където изживял остатъка от дните си със семейството и приятелите си, укривайки се от правосъдието. Би трябвало да е било доста рисковано начинание за всички участници. Ако Флечър бъдел предаден или разкрит от някого, неминуемо е щял да увисне на бесилото като водач на бунта. Същото е чакало и всички, които са общували с него, съзнателно пренебрегвайки дълга си да го предадат на властите.

По лицето на Хари се изписаха последователно изненада и недоверие.

— Занасяш се, нали? Искам да кажа, това трябва да са просто празни приказки.

— Както вече казах, това е любимото местно предание на Джейн — отвърна Дан, палейки цигара.

Джейн поклати глава, светлината се пречупи в дългите й къдрици.

— Не са само празни приказки. Джон Бароу написва книга, в която повдига въпроса още през 1831 година.

— От гледна точка на теория на конспирацията, това несъмнено е находка — каза Дан. — Господин Флечър инсценира клане и вдига платна в посока към залеза. О, я почакайте — не става. Как всъщност е напуснал острова, Джейн? Корабът е бил изгорен, нали?

Джейн се облегна на бара.

— Изгорили са го. Но на борда на „Баунти“ е имало две корабни лодки, и досега никой не е дал задоволително обяснение къде са отишли те. Да не забравяме и липсващият корабен дневник — тя се ухили. — На това място от теб се очаква да попиташ „какъв корабен дневник?“.

Дан наклони глава и вдигна длани, имитирайки учудване.

— Какъв корабен дневник?

— Като офицер Флечър Крисчън е отговарял за навигацията, имал е навика да води дневник — такова нещо за него би трябвало да е втора природа.

— Звучи убедително — каза Хари.

— Би било странно да не е воден дневник за тяхното установяване на Питкеърн. Разполагали са с предостатъчно хартия и пера. Използвали ги години по-късно, когато се заели да организират училище за децата си. Но единственото писмено свидетелство е дело на един от другите бунтовници, Едуард Йънг. При това той започва да пише едва след клането, от което следва, че някой друг е водил записки за живота им преди това. Кой друг би могъл да го прави, ако не Флечър? Ако е загинал, би мото да се очаква дневникът му да е оцелял. Но ако е потеглил по море… — гласът на Джейн затихна.

— Би взел дневника със себе си, нали? — заключи Хари. За Джейн беше очевидно, че е заинтригуван, въпреки привидното му шеговито безразличие. — Добре, съгласен съм, че това най-малкото навежда на размисъл. Но както казваш и ти самата, става дума само за косвени доказателства.

— Не съвсем. Искам да ти разкажа за Питър Хейуд. Той бил един от завърналите се бунтовници. Но докато останалите били изправени пред военен съд, неговото семейство разполагало с достатъчно пари и връзки, за да издейства помилване на скъпото си момче. И вместо да увисне на бесилото, той направил блестяща кариера във флота. Интересното при Питър Хейуд е това, че той бил далечен братовчед на Флечър Крисчън. Израснал на остров Ман, където и Крисчън прекарал голяма част от младостта си. Тоест, освен че са плавали заедно, Хейуд и Крисчън са били свързани и от приятелство. Познавали са се добре — продължи Джейн. — А някъде около 1809 година Питър Хейуд видял Флечър Крисчън в Плимут.

Хари се намръщи.

— Но Плимут е бил флотска база, нали? Крисчън трябва да не е бил с всичкия си, за да се шляе из Плимут посред бял ден! Говорим за най-прочутия бунтовник в историята на британския флот. Искам да кажа, дори човек като мен, който не проявява интерес към историята, е чувал за него. И ти самата казваш, че този човек е положил неимоверни усилия да изчезне след бунта, тъй като със сигурност би бил обесен, ако беше заловен. Въпреки това излиза, че е тръгнал да се разхожда из един град, гъмжащ от флотски офицери и патрули. И ето ти насреща не друг, а старият глупак Питър Хейуд — Хари разпери ръце като човек, който подчертава колко нелогична е излаганата теза. — А дори ако предположим, че това наистина се е случило, защо Хейуд ще признава, че е виждал Крисчън, след като са били близки? Звучи безсмислено.

— Той не е признавал нищо подобно, Хари. Поне не публично. За това не е знаел никой преди смъртта му. Освен това могат да се изградят различни версии — продължи меко Джейн. — Представи си, че Флечър е имал за цел да се срещне с Хейуд там? А в последната минута Хейуд е видял някакъв познат и е нямало как да се измъкне? Тогава, когато забелязал, че Хейуд не е сам, Флечър си плюл на петите.

Хари поклати глава.

— Но защо изобщо му е било на Флечър Крисчън да напуска Питкеърн? Няма съмнение, че там е бил в безопасност, нали? Защо да обръща гръб на това?

— Не съм чак толкова сигурна, че се е чувствал в безопасност — каза Джейн. — Ясно е, че между самите бунтовници е съществувало напрежение, извън разправиите им с местното население. Съществуват и доказателства, че останалите бунтовници са роптаели срещу авторитета му на единствен офицер сред тях. Не забравяй, той е бил почтен човек. Може би е искал да намери покой, също като Стария моряк на Колридж. Може пък да е искал да обясни защо е бил подтикнат към бунт — продължи да излага аргументите си Джейн. — Само че, когато се върнал, установил, че Блай не само е оцелял, но и е честван като герой поради удивителния начин, по който успял да прекоси Тихия океан. Да не забравяме и това, че той е разполагал с предостатъчно време, за да утвърди собствената си версия за бунта. Каквито и да са били мотивите на Флечър, за да подтикне екипажа към бунт срещу Блай, вече било прекалено късно да се опитва да се защити.

— Но как изобщо би могъл да се защити? — попита Хари. — Бунтът си е бунт, нали?

— Съществувал е един начин Флечър да се оправдае за вдигането на бунта — каза Дан.

Хари повдигна вежди.

— Да не би да си станал експерт по законите на флота?

— Не съм, затова пък поназнайвам нещичко за историята на дискриминацията на хомосексуалните лица, скъпи — отвърна Дан.

— Какво би станало, ако Крисчън бе уличил Блай в содомия? Ако би могъл да докаже, че е бил принуден от Блай да има сексуални контакти с него, не мислиш ли, че това би смекчило вината му по отношение на бунта? — Той помълча, смръщил вежди, хапейки долната си устна. — Разбира се, за да прозвучи обвинението му достоверно, е имал нужда от показанията на трето лице. По онова време, защото е било толкова лесно да се отправи подобно обвинение, и същевременно толкова трудно то да бъде доказано, военните съдилища не приемали случаи, в които единствено твърденията на един обвинител се противопоставяли на твърденията на обвинения. А Крисчън не може да не е бил наясно с това.

— А може да е имало свидетел — поде бавно Джейн. — И може би Флечър е вдигнал бунта отчасти и за да защити въпросния свидетел… — тя отново замълча и се загледа замислено отвъд опустелия бар.

— Какво искаш да кажеш? — попита Хари, все така заинтригуван.

Джейн вдигна пръст и замълча за миг, за да обмисли думите си.

— Да се върнем към Питър Хейуд — каза тя, а погледът й беше вглъбен, сякаш се взираше в познанията, натрупани през годините, откакто тази легенда я занимаваше. — Флечър бил плавал под командването на Блай и преди, знае се дори, че е бил любимец на капитана. Нещата стояли така и по време на плаването на „Баунти“, чак докато стигнали Таити. После Флечър прекарва шест месеца на сушата, взема за държанка жена от местните…

— „Държанка“ — много ми харесва тази дума — отбеляза Дан, повтаряйки я с наслада.

— Така или иначе — продължи упорито Джейн, — когато корабът напуска Таити, Флечър се възпротивява срещу ролята, която му налага Блай, ролята на…

— Пасивен педераст — намеси се Дан. — Това е изразът, който търсиш, и той също звучи очарователно.

— Както и да е, оттогава Блай започва да го тероризира. При това решението на Флечър е продиктувано и от още нещо. Той счита, че е длъжен да закриля младия си роднина Питър Хейуд. Защото съществуват достатъчно документи, които доказват, че Хейуд е бил другият любимец на Блай, засенчван единствено от Флечър. Следователно Флечър решава да защити Хейуд, но не и като отново се поддаде на настояванията на Блай.

— И затова вдига бунт, съзнавайки, че ако бъде заловен, смъртното наказание няма да му се размине? Само за да защити честта на Питър Хейуд? — Хари очевидно не беше убеден.

— Може би е искал да защити по този начин и себе си — каза Дан. — Ако Блай е посягал и на Хейуд, той би могъл да свидетелства в полза на Крисчън. При това положение Крисчън е можел да изтъкне, че бунтът е бил единственият начин да се отърват от сексуалния насилник, който злоупотребявал с подчинените си, при положение, че били далеч от родните брегове. Не мислиш ли, че това би подействало?

— Възможно е, предполагам — каза Хари, все още не съвсем уверено. — Човече, как изведнъж смени тона! Нали именно ти твърдеше, че тук се намесвала фантазията на Джейн. А сега ти защитаваш идеята й, а аз не виждам тук никакви доказателства, освен породените от нейното въображение.

Джейн стана и отиде зад бара, за да приключи с почистването.

— Това се дължи на женската ми убедителност, Хари. Освен това не си прав. Има едно малко по-солидно доказателство. Бунтовниците, които впоследствие били изправени пред военен съд, били онези, които настояли Крисчън да ги върне на Таити. Сред тях бил и Питър Хейуд. Тези хора изобщо не стигнали до Питкеърн. Когато двете групи бунтовници се разделяли, Флечър дръпнал Хейуд настрани, за да се сбогуват насаме, и тогава го помолил да предаде нещо лично на семейство Крисчън в Англия. Но Хейуд така и не разкрил какво е трябвало да предаде от името на Флечър. Защо е трябвало да мълчи, освен ако известието е съдържало някакъв позорен факт, може би не само за Флечър, но и за него самия? Това тайно известие може да е било истинският мотив на Флечър за бунта — сексуалното насилие, упражнявано от Блай върху него и Хейуд.

Хари се разсмя на глас.

— Джейн, ти би трябвало да се заемеш с художествена литература вместо с критика. На това ли му викат академична взискателност в катедрата по англицистика?

Той отиде при нея зад бара, започна да вади чатите от миялната машина и да ги подрежда обратно по лавиците.

Джейн се облегна на плота и се усмихна.

— Може пък наистина да пропиша романи. Ако реша да го направя, ще започна с изчезналата епическа поема на Уърдсуърт.

— Изчезнала поема на Уърдсуърт ли? — попита видимо объркан Хари.

— Тя запази най-хубавото за финала, Хари — поясни Дан. — Това е моментът, когато всички ахкат. Много ще ти хареса.

Джейн продължи, без да му обръща внимание.

— „Невинност и поквара: истинската история за бунта на кораба «Баунти» в Южните морета“ или нещо подобно, напълно в стила на Уърдсуърт.

— Моля? — каза Хари.

— Били са съученици, Хари. Уилям Уърдсуърт, поетът — лауреат от Езерната област, водещата фигура сред поетите — романтици, и Флечър Крисчън, оглавил бунта на „Баунти“, посещавали по едно и също време училище „Хокехед“. Братът на Флечър, Едуард, им бил учител. По-късно той станал професор по право в същия колеж в Кеймбридж, където завършил образованието си Уърдсуърт. Освен това той представлявал семейство Уърдсуърт на един важен съдебен процес. Следователно към кого би се обърнал Флечър, за да разкаже своята версия на събитията, ако не към стария си приятел от ученическите години? Към приятеля на семейството му, който междувременно е станал прочут поет. А дори да е съзнавал, че никога не би могъл да издаде подобно произведение поради опасността от тежки последици, Уърдсуърт надали би устоял на такава удивителна история, нали?

Аз не отговорих, но той дойде още по-близо. Докато се разполагаше на пейката, която се намира близо до работната ми маса, поведението му беше съвсем непринудено. Протегна крака напред и ги кръстоса в глезените.

— Още ли не можеш да се сетиш кой съм, Уилям? — попита той леко развеселен. Докато говореше, тикна шапката към тила си, така че за първи път можах да видя ясно лицето му. Много години бяха минали, откакто го бях видял за последен път, но го познах незабавно. Времето и превратностите на живота бяха оставили своя отпечатък, но не достатъчно, та да заличат характерните му черти. Подозрението ми бе заменено от сигурност и сърцето ми подскочи в гърдите.

4

Тенил беше напълно наясно с правото на избор. Съзнаваше, че макар учителите й да обичаха да се правят на света вода ненапита и да говорят за осигуряването на равен старт за учениците им, дълбоко в себе си и те бяха убедени, че хора като нея нямат никакъв избор. Поне не истински. Не и правото на избор, с каквото разполагаха самите те и собствените им галени хлапета. В сърцата си и те бяха убедени, че деца като Тенил са осъдени да водят живота, който водеха от раждането си, без надежда за промяна. Така че, независимо от думите, които произнасяха, отношението им говореше на висок глас нещо съвсем различно. Начинът, по който се държаха, говореше: „Ще започнеш да се друсаш и да крадеш, ще забременееш още в пубертета и ще водиш гадно съществувание в някой гнусен комплекс с общински жилища, докато пукнеш преждевременно от пиене, пушене, наркотици или нездравословен живот. За какво ми е тогава да се мъча да ти преподавам каквото и да било?“

Но те не бяха прави. Тенил имаше възможности за избор, макар те да не бяха толкова очевидни и разнообразни като тези на повечето тринайсетгодишни деца. Въпреки това Тенил беше повече от сигурна, че има повече шансове от безнадеждните случаи сред връстниците й в комплекса Маршпул. Затова и не си губеше времето с останалите, когато бягаха от училище. Не я вълнуваха занимания от рода на това да надхитряват охраната в търговските центрове и игралните зали. Не намираше нищо интересно в краденето на разни лъскави парцалчета и евтин грим заедно с хлапашките банди. Не че беше над краденето, просто не я привличаха нещата, които ги интересуваха. Не можеше да си представи, че би убедила бандата на Алиша Греъм да отмъкват томчета с поезия от книжарниците „Уотърстоунс“. Като изключим всичко останало, ако влезеха в книжарница, щяха да се набиват на очи като чичко с костюм на рапърско събиране. Дори само мисълта за това я караше да подбелва очи и да се ухилва присмехулно. Също така нямаше никакво желание да прекарва дните си в някаква мърлява дупка, гледайки филми на крадени дискове заедно с разни нещастници, чиято единствена цел беше да се напушат до оглупяване с трева или да постигнат същия ефект с високоалкохолно ябълково вино и готови коктейли.

Докато Шарън нямаше постоянен приятел и работеше долу в кафенето, положението не беше толкова лошо. Към десет сутринта, когато можеше да бъде сигурна, че леля й е излязла, Тенил се промъкваше обратно у дома, сгушваше се под юргана, който беше целият на буци и четеше, докато часовете приключеха и тя можеше да окупира някой от компютрите в училищната библиотека, да влезе в мрежата и да сърфира из нета. Така се свързваше с други перковци, които четяха поезия и искаха да разговарят за прочетеното. Ако пък закопнееше да чуе човешки глас, се промъкваше на долния етаж, до апартамента на Джейн Грешам. Ако Джейн си беше у дома, обикновено позволяваше на Тенил да се рови из библиотеката й, а ако не беше много заета, понякога двете пиеха кафе и разговаряха. Така ставаше, освен в случаите, когато Джейн я прихванеше и решеше да чете конско на Тенил, че не бивало да бяга от училище. Като че ли пък някой в това бунище, наречено Средно общообразователно училище Маршпул, би могъл някога да я научи на нещо, което да облекчи дори на косъм живота й.

Именно Джейн й показа как да влиза в чата, дори й позволяваше да ползва компютъра й понякога, когато самата тя четеше и нямаше нужда от него. Сега чатовете се бяха превърнали в спасителен пояс за Тенил, осигуряваха й убежище, където можеше да бъде тази, която знаеше дълбоко в себе си, че е. В представите на повечето хора това не беше кой знае какво, но беше достатъчно, за да пропусне тъничък лъч оптимизъм в живота на Тенил.

Провалът бе настъпил преди няколко седмици. Всичко започна с това, че Шарън напусна кафенето и отиде да работи в стола на близката фабрика за пластмаси. Тоест тя вече работеше на смени, следователно в две от всеки три седмици Тенил губеше значителна част от времето, през което можеше да разчита на дневното си убежище. Това беше достатъчно неприятно, но Тенил беше изобретателна и скоро успя да намери начин да се справя с новия проблем. Само че после Шарън си намери ново гадже.

През седемте години, откакто формално беше поверена на грижите на леля си, Тенил бе привикнала на постоянния поток от непостоянни мъже, които се установяваха да живеят в апартамента за непредсказуеми периоди от време. Тя бързо се научи да не им се пречка, когато си бяха у дома. Шарън не искаше копелето на мъртвата й сестра-наркоманка да ги отблъсва, и беше обяснила, че не желае Тенил да бъде виждана или чувана, когато тя забавлява гостите си. Така че Тенил стоеше затворена в стаята си с часове, опитвайки се да не чува животинските звуци, които проникваха през стените и се процеждаха през пролуките на вратата, а когато теренът се разчистеше, се промъкваше в кухнята, за да прерови хладилника и шкафовете за нещо, с което би могла да утоли измъчващия я глад. Понякога имаше чувството, че се е превърнала в невидимо дете, в призрак, който се гушеше в ъгли и пролуки, по местата, които никой друг не би желал да обитава. Това не беше кой знае колко приятна представа, но напоследък беше започнала да копнее за тази своя невидимост.

Разбира се, още преди появата на Джино Марли в живота й тя беше наясно с предимствата на възможността да оставаш незабелязан от хората. Това улесняваше например бягствата от училище и дребните кражби в магазините. Но по отношение на приятелите на Шарън единствената изгода от незабележимостта й беше, че така не рискуваше да стане прицел на гнева на леля си, ако неволно нарушеше хода на любовния й живот. Макар да беше чувала, че има мъже, които посягат на деца като нея, никога не й се беше случвало да го изпита на свой гръб. Досега мъжете, които се чувстваха привлечени от презрелите прелести на леля й, не бяха проявявали никакъв интерес към Тенил. В края на краищата, у Шарън, яка жена от смесена раса с подчертано излъчване на сексуална опитност, нямаше нищо детинско — беше повече от ясно, че тя предлага по-скоро насладите на зрелостта, отколкото изкушенията на невинността. Тя не беше от жените, които водят осъдената на неуспех битка с годините; Шарън бе приела факта, че не е в първа младост, и знаеше отлично, че овнешкото може да бъде далеч по-вкусно от агнешкото. Така че мъжете, с които си имаше работа, търсеха жена, която знаеше отлично как да им достави удоволствие.

Ако ограничаваше нуждите си до секса, Шарън би могла да има доста по-продължителни връзки. Но до настоящия момент тя не беше успяла да намери мъж, който да понася по-дълго от няколко месеца постоянните й пристъпи на несигурност. Тенил беше привикнала да бъде обвинявана неоснователно за изчезването на поредния изтормозен любовник, и всеки подобен случай я убеждаваше, че трябва да се старае да избягва тези мъже.

Но не се оказа достатъчно бърза, за да не се изпречи на пътя на Джино Марли, най-вече защото не беше очаквала появата му. Обикновено, когато някой нов мъж се озовеше за първи път в леглото на Шарън, Тенил беше вече на сигурно място в стаята си. Но се оказа, че не беше включила фабричните смени в сметките си. През този ден смяната на Шарън трябваше да свърши в два, и Тенил беше освободила терена навреме. Но същия следобед нямаше късмет в библиотеката — двама старци бяха окупирали компютрите, а внукът им, момче с мазна коса, ги обучаваше как да сърфират из нета. Като че ли ще почнат да си свалят музика и да киснат в чатовете, помисли си кисело Тенил. Повъртя се известно време в залата, но й стана ясно, че пенсионерите няма да се откажат в обозримото бъдеще.

Когато се прибра, установи с учудване, че апартаментът е празен. Шарън трябваше да се е прибрала преди два часа. Тенил предположи, че леля й е отишла на пазар. Да му се не види, надяваше се да е така, защото вкъщи нямаше нищо — нито за ядене, нито за пиене. Тя включи телевизора и се отпусна на дивана. Беше прекалено гладна и в прекалено лошо настроение, за да чете. Почти не обърна внимание на шума от отварянето на входната врата, но сподавеният кикот и плътното боботене на мъжки глас я накараха да застане нащрек. Тя скочи на крака, готова да побегне, но нямаше накъде да бяга.

Вратата на дневната се отвори и вътре влезе Шарън, плетейки неуверено крака, с глуповата пиянска усмивка на лицето. Млечнокафявата й кожа се беше зачервила, а някакъв мъж я държеше през кръста. Когато видя Тенил, веселието й се изпари и тя се смръщи.

— К’во правиш тук? — попита Шарън.

— Тук живея — отвърна Тенил.

Над рамото на Шарън се появи мъжко лице — по него бе изписано нещо средно между нетърпение и любопитство.

— А кой е това? — изфъфли той. В усмивката му се прокрадваше похотливост.

— Племенницата ми. Казах ти за нея, не помниш ли? — Шарън несъмнено беше ядосана.

Мъжът отпусна ръце от кръста на Шарън, заобиколи я и влезе в стаята. Тенил установи, че изражението му й е познато — беше виждала да гледат така други момичета, но нея никога, вероятно защото безличните дрехи, които носеше на улицата, по-скоро прикриваха добре развитата й отскоро фигура, вместо да я подчертават. Но тук, у дома, тя беше смъкнала всичко и бе останала по тениска и тесни джинси. И интересът на този мъж към фигурата й беше толкова очевиден, колкото бе очевидно това, че Шарън беше пийнала в някоя от отворените следобед кръчми. На Тенил това никак не й се понрави.

— Е, малка племеннице, имаш ли си име? — мъжът пристъпи по-наблизо, поставил небрежно една ръка на хълбока на Шарън.

— Тенил — измънка момичето с нежелание.

— Хубаво име за хубаво момиче.

— А твоето какво е? — попита рязко Тенил.

Той се ухили, разкривайки златна коронка на кучешкия си зъб, и каза:

— Аз съм Джино, като Джино Уошингтън.

Тенил се запита дали от нея се очаква да се впечатли от име, което не бе чувала никога досега. Тя повдигна вежди с едва прикрито презрение.

— И кой е той?

Той се престори на учуден.

— Никога ли не си чувала за Джино? Момиченце, ти съвсем нищо не знаеш. Джино беше най-великият соул певец, родил се в тая забравена от Бога страна.

Шарън, раздразнена, че вниманието му до такава степен се е отклонило от нея, се намеси.

— Нямаш ли си някаква своя работа? — попита тя кисело.

Благодарна, че това й даваше възможност да се измъкне, Тенил се опита да се промъкне до вратата. Но Джино не помръдваше. Тенил трябваше да го заобиколи. Шарън се отмести встрани и въздъхна раздразнено през зъби. Най-сетне Тенил се озова в коридора, на свобода, и внезапно осъзна колко забързано е дишането й.

Това беше само началото. В присъствието на Джино, когато не успееше да се измъкне незабавно, Тенил се чувстваше винаги смутена и притеснена. Общо взето, гледаше да не се мярка пред очите му, но с всяка седмица това ставаше все по-трудно. Започна да става ясно, че той няма намерение да зареже Шарън в близкото бъдеще. Три седмици по-късно той практически се беше нанесъл у тях. Когато Шарън си беше у дома, той винаги беше там, а понякога оставаше и след като тя излезеше на работа. Тенил започна да прекарва все повече и повече време вън от апартамента; стоеше у Джейн, когато това беше възможно, а когато не беше — по ветровитите коридори и влажните стълбища в жилищните блокове. Опитваше се да се самозалъгва, че постъпва така по свой избор така бе по-добре, отколкото да формулира безименния страх, който не искаше да признае и пред себе си.

Но не можеше да се самозаблуждава до безкрайност. Рано или късно леля й трябваше да застъпи нощна смяна, и когато тази седмица наближи, Тенил чу без особено учудване съобщението на Шарън, че Джино щял да спи у тях, за да я пази. Не се изненада, само почувства в стомаха си горещия спазъм на страха.

— Когато си работила нощем преди, никой не ме е пазил — беше възразила Тенил.

— Да не мислиш, че ми е било лесно да те оставям сама? — заяви предизвикателно Шарън.

— Не съм бебе, нямам нужда от бавачка.

— Все още си малка и по закон нямам право да те оставям сама. Ще се чувствам по-добре, ако знам, че има някой при теб — Шарън започна да събира гримовете си и да ги тъпче в чантата — имитация на „Луи Вюитон“, която Джино й беше подарил. Беше се надул като паун, когато й я поднесе, а Тенил го наблюдаваше с презрение, защото й беше ясно, че е купил чантата за дребни пари от някоя пазарска сергия.

— Никога не си се притеснявала да ме оставяш преди. Заключваш ме тук сама, откакто навърших осем години.

— Значи съм постъпвала погрешно. Джино ми обясни — разказа ми какви страхотии се случвали с малки момичета наоколо.

Тенил потръпна.

— С мен няма да се случи нищо. Не ми трябва Джино да ме пази. Той не ми харесва — опитваше се да обясни отчаяно Тенил, но някак се стесняваше да каже какво всъщност я безпокоеше.

— Той е свестен мъж — заяви Шарън. — Да не вземеш да го ядосваш!

Категоричният й тон подсказа на Тенил, че е излишно да упорства. Шарън взе палтото си от стола и се упъти към вратата.

— Той ще дойде по-късно. Не му създавай проблеми, ясно ли е, момиче? — допълни тя и се обърна рязко. На привлекателното й лице се беше изписало мрачно подозрение.

— Ясно — измънка намръщено Тенил. Вратата едва се бе затворила зад леля й, когато тя скочи, нахлузи собственото си палто, натъпка в раницата си МР3-плейъра и няколко книги, и излезе навън в сумрака на късния следобед. Упъти се право към апартамента на Джейн, но вътре не светеше, а когато почука, никой не й отвори. Тенил пъхна ръка в джоба си и заопипва неравните очертания на ключа. Беше взела „назаем“ резервния ключ от кухненското чекмедже, поръча копие и го върна, без Джейн изобщо да забележи отсъствието му. Използваше го много предпазливо. Ключът можеше да й бъде застраховка за в краен случай само докато Джейн не разбереше, че го притежава. Когато онзи въздухар Джейк все още се навърташе тук, Тенил не смееше да се промъква в апартамента, защото не можеше да прецени кога идва и кога си отива той. Оттогава беше рискувала само два пъти — и в двата случая беше изпращала лично Джейн до автобуса и беше убедена, че през следващите четири часа тя ще бъде във Викинг. А тази вечер нямаше представа къде е Джейн и кога би могла да се върне. Беше прекалено рисковано.

Тенил въздъхна и се помъкна обратно към вонящото стълбище. Когато зави по балкона, вятърът навя в лицето й капки дъжд и тя изруга под нос. По изключение й се прииска да не изпитваше такова презрение към всичките си връстници. Тъкмо тази вечер можеше дори да й се прииска да гледа някой тъп филм с Алиша Греъм и нейните хора. Тенил прерови джобовете си. Имаше достатъчно за две коли. Ако подминеше най-близкия „Бъргър Кинг“ и отидеше в онзи, който бе на около миля и половина оттук, имаше реален шанс да не се натъкне на познати. Ако имаше късмет, там можеше да е достатъчно спокойно, та да се свие в някой ъгъл и да прекара няколко часа, заровила нос в книгата.

Погълната от Байроновия „Чайлд Харолд“, Тенил не забеляза как бързо мина времето и се изненада, когато кльощавото, пъпчиво момче излезе иззад тезгяха, подпря се на дългата четка точно срещу нейната маса и каза:

— Затваряме.

Тя си взе нещата и тръгна към изхода, хвърляйки поглед на часовника си. Беше десет и половина. Дъждът беше спрял, което означаваше, че ще може да се шляе, прибирайки се бавно към къщи, смъкнала качулката ниско над лицето си, за да се предпази от вятъра.

Беше единайсет и четвърт, когато Тенил пъхна полека ключа си в ключалката и отвори безшумно външната врата. Плъзна се в тъмното антре тихо като привидение. Сетивата й бяха изострени от игличките на страха. Конус от слаба, трепкаща светлина се изливаше в антрето през открехнатата врата на дневната. Тенил долови приглушения, провлечен американски говор откъм телевизора. Сбръчка неприязнено нос, разпознала сладникавия мирис на трева и киселата миризма на бира. Осмели се да надникне през вратата. Джино се беше проснал разкрачен на дивана — едната му ръка беше отпусната върху бедрото, другата висеше надолу. Беше отметнал глава назад върху мазната тапицерия от изкуствен плюш; устата му беше отворена и от едното й ъгълче по брадичката му се стичаше слюнка. „Натряскал се е и е заспал“, каза си тя с удовлетворяваща смесица от презрение и облекчение.

Промъкна се в стаята си и изтика безшумно скрина така, че да подпре затворената врата. Пъхна се под юргана, без да се съблича, и се приспа, отдавайки се на черни фантазии как в подканящо оголеното гърло на Джино Марли зейва като втора уста червен разрез, направен с остър като бръснач нож.

— Познавам ви, сър — казах аз, когато преодолях първоначалната изненада достатъчно, за да проговоря. Обясних му как съм мислел, че или е мъртъв, или се намира на стотици мили далеч оттук, и че съм бил убеден, че никога вече няма да го видя. Той отвърна, че наистина би бил мъртвец, ако войниците на Негово величество го видят дори за миг, и че се надявал да бъде в безопасност, доверявайки се на моето милосърдие. Уверих го, че ценните услуги на брат му са ме превърнали в длъжник на неговото семейство и че ще съхранявам всичко, което ми довери, дълбоко в сърцето си. Той ми благодари стисна ръката ми и аз не можах да не отбележа, че дланите му се потят все така обилно, както когато беше момче, а после и младеж. Всякакви последни останки от съмнение се разпиляха при това физическо докосване.

5

Доктор Ривър Уайлд потупа с края на химикалката по бележника на бюрото си.

— Вижте какво, разбирам, че сте много зает, но не само вие сте зает. Днес постоянно ме прехвърлят от телефон на телефон. Съмнявам се, че имате представа колко много хора имат за служебно задължение да попречат на хора като мен да разговарят с хора с вашето положение. От вас искам само да вземете решение. Толкова ли е трудно?

В гласа на другия край на линията се долавяше раздразнение.

— Вече ви обясних. За да получим съгласие за изработване на сериал, трябва да изпълним редица условия. Нямам пълномощията да взема такова решение съвсем сам.

Ривър направи злобна гримаса, гледайки слушалката.

— Фил, вие сам казахте, че сте програмен директор за документални предавания в телевизията на Северна Англия. Това вероятно означава, че имате известна власт да решавате какво ще тръгне по екраните?

— Имам правото на самостоятелно решение само по отношение на ограничен брой регионални програми. Всичко останало се приема по общоприетата процедура.

Ривър се опита да овладее внезапно обзелото я желание да закрещи на събеседника си. Постепенно й се изясняваше, че хората от университетската администрация изглеждат като пълни аматьори в сравнение с бюрократите в телевизията. Тя заби ожесточено химикалката в хартията.

— Но този въпрос не може да чака. Трябва да започна работа по тялото колкото е възможно по-бързо. Не ви трябва някакъв баснословен бюджет. Вече ви пратих грубо изчисление на разноските — той се опита да я прекъсне, но тя не му обърна внимание и продължи: — Вижте, няма да ви струва много, Фил. Напротив. Трябва ви само операторски екип. Проследявате моята работа върху тялото. Вашият екип ще присъства на изследванията от самото начало. Можете да ми вярвате, обстановката е фантастична. Уговорих хората от местното погребално бюро да извърша по-голямата част от работата върху тялото в техния салон — обстановката е прекрасна, от онези, викторианските, с много махагон и плочки по стените, като в роман на Конан Дойл. Много атмосферно, в пълен контраст със съвременността. А ще можете да снимате и в лабораториите, където се извършва техническата част от изследванията — няма да има проблем. Ще можете да снимате на мястото, където е било намерено тялото. Можете да запишете моята експертна оценка, както и мнението на експертите в другите сродни дисциплини, всичко, свързано с трупа, при това на извънредно изгодни за вас, ниски цени. Хайде, Фил, сам знаете, че зрителите ви обичат такива неща. Нещо средно между риалити шоу и канал „Хистори“. Тела, консервирани в торфени находища, не се намират всеки ден. При това в случая съществуват и някои необичайни отлики — татуировките са забележителни. Убедена съм, че ще открием впечатляващи неща в процеса на работата. Това не ви е някакъв пиян местен селянин, паднал в блатото. Става дума за нещо специално. Мисля, че има някаква връзка с Южните морета. Помислете си само колко по-интересно — и по-евтино — би било да проследите хода на едно истинско научно изследване, вместо да разчитате на възстановки — тя се опита да придаде на гласа си възможно най-голяма убедителност.

— Доктор Уайлд, съгласен съм, че това, което предлагате, би гарантирало едно увлекателно предаване. Но няма начин да съкратим процедурата по приемането.

Ривър изсумтя.

— А какво ще кажете за онези светкавично направени документални предавания, които вадите като илюзионист от цилиндър всеки път, когато връхлети природно бедствие или избухне политически скандал? В тези случаи явно успявате да съкратите процедурата.

Фил Тоунър въздъхна.

— Едно тяло, открито в торфено находище в Езерната област, не може да се определи като събитие от национална значимост. Затова ви предлагам да наминете отново идущата седмица…

— Това не ме удовлетворява. Кажете ми, Фил, защо не искате да рискувате и не поръчате проклетото предаване независимо от всичко? Какво е най-лошото, което може да се случи? Получавате увлекателно серийно предаване за националната телевизия, което при това не ви струва почти нищо. А ако се окаже наистина толкова интересно, колкото и вие, и аз знаем, че ще бъде, ще можете да представяте в цялата телевизионна мрежа вашия голям удар, който няма да ви е струвал почти нищо. Хайде — сам разбирате, че това, което говоря, е разумно — тя долови колебанието на събеседника си. — Фил, споменах ли, че изглеждам страхотно? И че съм невероятно фотогенична? — допълни тя, изкисквайки се кокетно.

Глухият смях на събеседника й я възнагради за усилията.

— При това предложихте страхотно заглавие. Оставете ме да го обмисля — каза той. — Ще ви се обадя.

— Кога? — Ривър знаеше, че я имат за ужасен инат. Тя предпочиташе да определя сама себе си като упорита.

— В края на работния ден. Тогава ще мога да ви отговоря.

— Благодаря, Фил. Ще очаквам обаждането ви — Ривър остави слушалката на място и заби юмрук във въздуха. — Стана!

Тя скочи на крака и излезе забързано от подобието на дрешник, което университетът на Северна Англия в необичаен пристъп на остроумие определяше като неин работен кабинет. Само след десет секунди се върна, грабна една папка от бюрото си, и отново излезе тичешком.

Откри ръководителя на катедрата да оглежда скептично някаква човешка челюст. Доналд Пърсивъл беше постоянна жертва на съмнения. Отнасяше се с недоверие към всякакви категорични съждения, освен ако не бяха подкрепени с безукорни научни доказателства. Малката му уста беше постоянно неодобрително нацупена и Ривър беше готова да се закълне, че всеки път, когато застанеше пред него, по смръщеното му чело се явяваха допълнителни измъчени бръчки. Сега, когато тя влезе с жизнерадостна походка в лабораторията, раменете му се присвиха, сякаш за да защитят находката, която държеше. Накара я да чака нетърпеливо цяла минута, докато най-сетне насочи воднистосините си очи към нея.

— Добър ден, доктор Уайлд — каза той.

— Имам чудесни новини, професоре — поде Ривър. — По всичко личи, че успях да убедя онези от телевизията на Северна Англия да направят документален сериал за проучванията върху трупа от Фелхед. Това означава, че ще можем да се заемем с много повече от основните изследвания, за които вече имам отпуснат бюджет от катедрата.

Пърсивъл се намръщи.

— Телевизията ли? Дали това наистина е добра идея? Наистина ли искате камерите да ни следят през цялото време, докато работим?

Ривър отхвърли възраженията му с махване на ръката.

— Няма да ни се пречкат.

— А дали това ще представи нашата катедра по подобаващ начин пред света?

— Мисля, че по този начин светът ще разбере, че вършим работата си добре. Което пък означава, че ще ни бъдат възлагани повече външни проекти, които ще вкарат в катедрата допълнителни средства — отвърна Ривър, улучвайки ловко ахилесовата пета на всички съвременни научни работници. — А допълнителните средства означават по-добро оборудване и повече студенти — добави тя. Никога не се притесняваше да попресили ефекта. — Освен това, що се отнася до този проект, това означава, че ще можем да си позволим компютърно-аксиална томография на цялото тяло, изотопен анализ и анализ на степента на износване на зъбния емайл. Пълна програма. Освен това ще можем да привлечем специалистите по палеоботаника и археолозите, без те да изпадат в паника за бюджетите си. Помислете си каква полза ще имат студентите от такова интердисциплинарно обучение — това е идеална практика за тези, на които им предстои да работят в реална обстановка.

Пърсивъл загледа кисело челюстта и продължи да я върти в облечените си с ръкавици ръце.

— Вашата работа тук е да преподавате и да се занимавате с научни изследвания, доктор Уайлд, а не да ползвате катедрата като трамплин за самоизтъкване.

Това беше удар под кръста, но поне подсказа на Ривър, че Пърсивъл не може да измисли сериозно професионално възражение срещу предложението й. Тя се ухили.

— Нямам за цел да се превърна в поредния професор — телевизионна звезда. Това, което ме интересува, е работата ми. И съм готова да правя всичко, което е необходимо, за да мога да я върша по възможно най-добрия начин.

Пърсивъл въздъхна уморено.

— Знам това, доктор Уайлд. Затова и реших да ви назнача при нас. Много добре, съгласен съм да задвижите проекта. Но не сключвайте категорично споразумение с тези хора, преди да съм видял условията на договора.

— Благодаря ви, професоре — каза Ривър, устоявайки на импулса отново да забие юмрук във въздуха. — Няма да съжалявате за решението си.

Той въздъхна отново.

— Да се надяваме. А сега, преди да хукнете да изпробвате сценичния си грим, няма да е зле да хвърлите един поглед на това — той й подаде челюстта с жест, който тя оцени като израз на помирение. — Малко съм озадачен от начина на износване на кътниците.

Съзнавайки, че не е способна да се заеме със собствената си работа, Джейн Грешам се опитваше да насочи мислите си към семинарното занятие, което трябваше да води с първокурсниците идущата седмица. Темата беше ролята на измамния патос в поезията на романтиците. До такава степен й липсваше вдъхновение, че стигна дотам да се рови из годишниците на Обществото по съвременни езици, с надеждата, че би попаднала на нещо, което поне малко да й помогне да организира семинара. Беше се зачела в една забележително скучна публикация за ранното творчество на Колридж, когато главата на Дан се появи над преградата на библиотечната банка.

— Знаех си, че ще те намеря тук — заяви той самодоволно.

— Не е кой знае какво постижение на логиката — отвърна въздържано Джейн, — като се има предвид, че винаги сядам на едно и също място.

Той заобиколи преградата, за да застане до нея, и изкриви лице, като видя годишниците на Обществото по съвременни езици.

— Божичко! Щом си стигнала до годишниците, трябва да си на ръба на отчаянието.

Джейн бутна книгата настрани.

— Вече съм прекрачила ръба.

— Позволи ми тогава да те отведа оттук и да те почерпя едно кафе.

— Не бива. Трябва да подготвя семинара.

Дан повдигна вежди и изкриви надолу ъгълчетата на устата си.

— Можеш да ми вярваш, че ще се почувстваш по-добре след една бърза инжекция с кофеин и половин час, прекаран в моята компания.

Преустановявайки привидната си съпротива, Джейн стана и пъхна химикалката в джоба си.

— Ще оставя бележките си тук — каза тя, подчертавайки, че склонността й да бъде отклонявана от работата си има граници.

Без повече разговори те напуснаха библиотеката и завиха зад ъгъла, към кръчмата „Мечка и Тояга“. Там сервираха прилично кафе и за разлика от студентския стол все още позволяваха на пушачите да се поддават на порока си. Джейн се поободри, когато Дан се появи в избраното от тях ъглово сепаре с две големи чаши мока, увенчани с пирамиди от сметана.

— Лош човек си ти — заяви тя.

— Не съм привърженик на половинчатите мерки.

— Не мога да разбера как поддържаш такава стройна фигура — оплака се Джейн, хвърляйки поглед на стегнатия му корем под бялата тениска.

— Много спорт, скъпа. Да не забравяме и цигарите — те убиват апетита.

— Не само апетита, а и тези от нас, които трябва да се примиряват с твоето пушене.

Джейн отпи доволно от кафето, наслаждавайки се на контраста между хладната сметана и горещата напитка под нея.

— Ммм, точно това ми трябваше. И така, Дан, защо ме домъкна тук?

Той доби престорено невинно изражение.

— Джейн, учудваш ме. Като че ли никога досега не съм те канил на кафе.

Джейн подбели очи.

— Никога досега не си си правил труда да ме издирваш в библиотеката и да ме измъкваш оттам, за да ме водиш в заведение. Ще трябва скоро да се връщам, така че не ме карай да измъквам всяка дума от теб.

Той сви рамене и разпери ръце в добре познат на Джейн жест. „Като малко момче, което се прави на отракан чаровник, каза си тя. Време е да пораснеш, Дани, мойто момче“.

— Какво бих могъл да кажа? Спипа ме, малката. Да, действително имам скрита цел.

— Е, в такъв случай ще е добре да ме уведомиш каква е тя, защото нямам време да си играя на отгатване. Давай.

Дан поглади веждите си с жест, който също беше добре познат на Джейн, която нерядко го беше наблюдавала да преподава. Обикновено правеше така, когато искаше да спечели време.

— Нали помниш разговора ни онзи ден — за Крисчън и Уърдсуърт? Оттогава нещо ме гризе.

— В какъв смисъл те гризе?

— Ние сме приятели отдавна, Джейн, и мисля, че те познавам доста добре — той кимна сякаш на себе си, подчертавайки думите си. — Но ми се струва, че до онзи ден не бях осъзнал какво значение отдаваш на тази история за Флечър Крисчън. А бих казал, че от всички, с които съм работил, ти си последната, която би се оставила да бъде подведена от неоснователни слухове.

Джейн почувства как мускулите на врата й се напрегнаха.

— Много мило, Дан. Само че нали знаеш, всички ние си имаме слаби места — Артър Конан Дойл е вярвал във феи, Хю Тревър-Роупър повярва в автентичността на хитлеровите дневници. Аз вярвам в съществуването на изчезнала епическа поема на Уърдсуърт. Не си струва да си губиш времето с това.

— Добър опит, Джейн, но не мина. Не ти вярвам. Убеден съм, че в тази история има доста повече от това, което си ми разказала — и имам желание да ти помогна.

Джейн впери поглед в чашата си. Беше пазила тази тайна толкова дълго, че понякога започваше да се пита дали не е сънувала. Не беше казала никому, нито дори на Джейк, въпреки че го обичаше и въпреки факта, че ако имаше някой, който би могъл да потвърди автентичността на видяното от нея, това бе именно той. Или поне сигурно познаваше някой, който би могъл да го стори. А след като не допусна Джейк до тайната си, как би могла да допусне Дан? От друга страна, не можеше да се отрече, че той би могъл да й бъде от полза. Неговата аспирантска работа върху лингвистичните сходства в творчеството на поетите — романтици от Езерната школа би била от полза, ако тя пожелаеше да изтъкне някои типични за Уърдсуърт употреби на думи и синтактични структури. Но тя продължаваше да се колебае.

— Моля те, Дан, повярвай ми, няма нищо особено.

— Джейн, погледни ме — каза той. Гласът му звучеше сериозно и загрижено. Тя вдигна глава. — Мечтите са за това — за да ги преследваме. Как би се почувствала, ако се окаже, че наистина има нещо за откриване и го открие някой друг?

Това беше въпросът, който си бе задавала и тя безброй пъти. Тя отметна къдриците от лицето си и взе решение.

— Познаваш ли добре архивите от Дъв Котидж?

Дан я изгледа изненадано. Тя си каза, че каквото и да бе очаквал, явно определено не бе това.

— Работих с архива известно време — когато правех лингвистично сравнение между ранното творчество на Де Куинси и прозата на Уърдсуърт. Архивът е огромен — повече от петдесет хиляди документа, нещо подобно.

Всъщност те са толкова много, че никога не са били въведени в пълен каталог. Така или иначе, там скоро ще бъде отворена нова библиотека и научноизследователски център, така че голяма част от архивите са прибрани в кашони и чакат да бъдат пренесени на новото място. Затова са и практически недостъпни за човек, който би пожелал да ги проучи — Джейн замълча, пропъждайки последните си колебания.

— И така — продължи тя, — аз исках да прегледам някои семейни писма, и както можеше да се очаква, тъкмо това, което ми трябваше, се оказа прибрано за пренасяне. Само че аз познавам Антъни Катоу, директора на научния център, откакто бях ученичка. Работила съм там две лета поред и като студентка. Затова успях да убедя Антъни да ме пусне да си поровя в пакетираната документация. И сред всичко, което бях очаквала да намеря, попаднах на нещо, което не се споменава никъде в съответната литература.

— Драматична пауза — отбеляза сухо Дан. — Хайде, Джейн, ще умра от любопитство.

— Било е пъхнато по погрешка в един плик заедно с друго писмо — това, което се предполага, че трябва да бъде там. Съмнявам се, че някой някога го е забелязал. Разбираш ли, другото писмо, при което е било прибрано, практически не представлява никакъв интерес. Вероятно не е било пипано с години.

— Джейн! — повиши тон Дан.

Тя притвори очи за миг, призовавайки спомена за видяното в паметта си.

— Беше писмо от Мери Уърдсуърт до някой от синовете й. Предполагам, че става дума за Джон, защото тя споменава децата му, но не и жена му — а Джон е бил вдовец. „Скъпи мой сине, надявам се ти и децата да сте в добро здраве. През днешния ден открих нещо обезпокояващо, написано с почерка на баща ти. Сигурно ще се учудиш, като знаеш колко открити сме били винаги един с друг, че докато той беше жив, не съм подозирала нищо за това — а пък аз от сърце желая и да не го бях узнавала. Лесно ще разбереш защо баща ти е трябвало да го пази в тайна, докато беше жив, а и не ми е нареждал как да постъпя сега. Тъй като това те засяга отблизо, а може да причини и още много неприятности, ми се иска да оставя на теб решението за това, което трябва да се предприеме. Ще ти изпратя по сигурен човек това, което открих. Постъпи така, както намериш за добре.“ — Джейн отвори очи и погледна сериозно Дан. — Разбираш ли какво би могло да означава това?

Дан се намръщи.

— Би могло да означава какво ли не, Джейн — каза той меко.

— Не, не е така, Дан. Между Уилям и Мери Уърдсуърт е съществувала изключително тясна съпружеска близост. Нямали тайни един от друг. От друга страна, всички те изключително добре пазели семейните си тайни. Достатъчно е да си припомниш колко време е трябвало да изтече, докато светът узнава за извънбрачната връзка на Уърдсуърт с Анет Валон и за съществуването на тяхната незаконородена дъщеря. Поколения наред никой не е подозирал за тази скандална тайна.

— Добре, добре, съгласен съм с това. И въпреки това…

Джейн продължи поривисто, пресичайки опита му да възрази.

— Ако Уилям е пазел в тайна нещо от жена си, трябва да е имал наистина извънредно сериозни основания. Трябва да е било въпрос на живот и смърт. Това е единият ми аргумент. А другото е тази част от текста, в която става дума, че тайната засяга отблизо получателя на писмото. А Джон е бил женен за Изабела Крисчън Къруен, дъщеря на Хенри Крисчън Къруен, който пък бил братовчед на Флечър Крисчън. Когато Уърдсуърт умира, Изабела вече била покойница, а и бракът никак не бил щастлив, поне през по-голямата си част. Тя била глезено богаташко момиче, което злоупотребявало с крехкото си здраве — казвам го съвсем сериозно. Джон вече бил пострадал предостатъчно по линия на семейство Крисчън Къруен. Опитвала съм се да измисля някакво друго обяснение, но единственото, за което се сещам, единственото, което би обяснило и потайността, и възможността разкриването на тайната да причини неприятност на Джон е аз да съм права.

— Флечър Крисчън не само да се е върнал в Англия, но и да е разказал на Уърдсуърт цялата истина.

— Въпреки това в писмото не се казва нищо конкретно — каза Дан. — Искам да кажа, със същия успех би могло да бъде нещо, дискредитиращо Изабела, открито от Уилям.

Джейн го изгледа разочаровано.

— Ето на, нали ти казах, че е просто някаква моя идея фикс — каза тя с несигурен глас, опитвайки се да обърне всичко на смях.

— Не ме разбирай погрешно. Мисля, че наистина става дума за нещо по-сериозно. Каквото и да е това, за което говори Мери в писмото си, става дума за нещо, което не е изследвано от никого и дори само затова представлява интерес от научна гледна точка. Струва ми се, че трябва да проучиш този въпрос, при това колкото се може по-скоро, Джейн.

— Отлагам повече от година, Дан. Това ще трябва да почака, докато си осигуря достатъчно време, за да мога да проследя цялата история в новия архив.

Джейн допи кафето и придърпа палтото около раменете си, готова да си тръгне.

— Така ли мислиш?

— А защо не?

— Джейн, нали именно ти подчерта факта, че по откритото в торфеното находище тяло има татуировки, типични за Южните морета. Ами ако се окаже, че това е тялото на Флечър Крисчън? След нашия онзиденшен разговор направих някои груби проучвания в интернет. И едно от нещата, на които попаднах, беше предположение, че ако Флечър се е върнал, трябва да е станал контрабандист. А това е тъкмо такъв занаят, който би могъл да доведе до загадъчна смърт край скалите. Наистина е възможно да е той. А ако е така, куцо и сакато ще заоре във всички съществуващи в Езерната област архиви. И тогава ще бъде късно — някой ще открадне твоята мечта. — Той стисна здраво ръката й. — Трябва да действаш бързо. Освен това имаш нужда от помощ и експертни съвети. А за това мога да ти бъда полезен аз.

— Знаех си, че мога да ти се доверя, Уили — каза той. — Брат ми ми разказа за добротата, която си проявил, защитавайки името ми от публикуваните в печата клевети по мой адрес.

Така беше, бях писал до издателя на „Уикли Ентъртейнър“, отхвърляйки купчината лъжи, поместени във връзка с името на стария ми приятел. Държах да го направя като жест към брат му Едуард.

— Как се озова тук? — попитах аз. Той отвърна, че това било дълга история, но той с удоволствие щял да я сподели с мен.

— Долни лъжи се разпространяват по мой адрес, а аз искам да се узнае истината. Не мога да си представя по-подходящ човек, който да представи историята ми във вид, подходящ за широката публика, от теб, приятелю мой.

Признавам си, че се удивих на идеята да стана нещо като негов секретар, но колкото повече мислех, толкова повече се убеждавах, че на историята може да бъде придадена художествена форма. Работата ми върху дългата поема, представяща моя живот, разви у мен предпочитание към епичните форми, а този разказ действително би бил епичен, тъй като ще представи най-добрите и най-лошите страни на човешкия дух.

6

Джейк Хартнел поспря за миг в топлата сянка под ръждясалия навес на магазинчето на Кутрас, стиснал в ръка дръжките на тежката найлонова торбичка. Беше напуснал Англия преди три седмици, три седмици бяха минали, откакто бе слушал новинарско предаване или чел новини, ако изключим някой случаен поглед, хвърлен на заглавие в английски вестник. От слънцето кожата му бе потъмняла така, че почти би могъл да се представя за коренен жител на южното Средиземноморие, но Джейк осъзнаваше измамността на подобно впечатление. Когато погледът му падна на познатите върхове на мачтите, той изпита неочакван пристъп на носталгия.

Прекоси тясното шосе и постави покупките на задната седалка на открития джип, а после се върна при щанда с чуждестранните вестници. Предполагаше, че ще са отпреди няколко дни, но за човек, намиращ се толкова далеч от дома, това нямаше значение. Измъкна „Таймс“ и „Гардиън“ от местата им и влезе обратно в мразовитото поради климатика помещение, за да плати изнудваческите цени, определени за чуждестранните издания, а после пое по краткия обратен път, чувствайки се странно ободрен.

Когато Каролайн Кар го покани да се измъкне с нея от Лондон и да заминат заедно за къщата й в Крит, той си беше представял някаква луксозна вила с традиционно съпровождащите я тераса и маслинова горичка, без да обръща внимание на определението „малка“, която използваше тя за къщата си. В края на краищата, в Лондон тя живееше в триетажна къща на пет минути пеш от Хампстед Хийт, изискано обзаведена със старинна мебел от онзи вид, който подчертава ненатрапчиво, че собственикът разполага достатъчно отдавна с пари, за да може да се похвали и с вкус. Освен това хората от нейната класа никога не се хвалеха с притежанията си. Техните така наречени „малки“ провинциални жилища обикновено се оказваха масивни джорджиански свещенически домове или достроявани вили, чиито размери са нараснали тройно с времето. Така че очакванията му бяха големи.

Двайсетминутното пътуване от летището през полуостров Акротири с неговата изгоряла от слънцето червеникава почва и прашнозелената растителност не му се стори многообещаващо, но когато пред очите му се ширна тюркоазеното море, той се почувства обнадежден. Каролайн беше насочила джипа надолу по един тесен път, покрай малък бял параклис, издигнат на скалиста издатина, към пясъчен плаж с формата на полумесец, насред който се издигаше дъсчена кръчма с маси, поставени на пясъка. Каролайн спря рязко при кръчмата, за да вземе ключовете си. Джейк се озърташе, и когато забеляза със задоволство няколко внушителни къщи в дъното на залива, се запита в коя от тях щеше да започне новият му живот под слънцето.

За негова изненада обаче Каролайн подмина големите къщи и продължи по пътя над малкия бетонен пристан за лодки, докато стигна три къщурки, кацнали на тесен склон над залива, така че от тях се разкриваше гледка не само към него, но и към открито море.

— Пристигнахме — каза тя с тон на дълбоко задоволство. Джейк прикри с усилие разочарованието си, докато влизаше след нея в миниатюрната къщичка, след като двамата бяха прекосили настлания с плочи двор. Изруга наум, съзнавайки, че не беше обърнал гръб на привичния си начин на живот, за да получи това в замяна. През входа се влизаше направо в мъничка дневна, в която имаше само две кресла, обикновена дървена маса с четири стола и скъпа стереоуредба. В едната стена беше вградена миниатюрна кухня — умивалник, хладилник, фурна, един котлон, две шкафчета и работен плот. Каменните плочи на пода излъчваха хлад, килими нямаше. На полицата над откритата камина бяха подредени няколко фигурки, на вид копия от образци на минойската цивилизация. Други украшения нямаше. Каролайн въздъхна доволно. Прекоси бързо стаята и отвори една от двете врати в другия край.

— Това е спалнята — каза тя. — Остави тук багажа.

Спалнята също беше скромно обзаведена. Основната мебел беше голямо легло с резбовани дървени табли. От тавана се спускаше мрежа против комари. В стаята имаше само още един обикновен гардероб. Това, което я отличаваше от туристическа спалня, бяха двете великолепни копринени килимчета от Бухара от двете страни на леглото. Господи, каза си Джейк, това е малко по-добре от някоя шибана селска колиба. Той тръсна куфарите на пода и се върна в дневната. Каролайн посочи към другата врата и поясни:

— Това е банята. Ще се убедиш, че донякъде надхвърля примитивните гръцки стандарти.

Обзет от любопитство, той отвори вратата. От лондонското жилище на Каролайн знаеше, че тя има извънредно сериозно отношение към санитарните помещения, но пък бе имал и преди сблъсъци с гръцките представи за водопровод и канализация, поради което не хранеше големи надежди. За своя изненада се озова в копие на голямата баня в къщата в Хайгейт. Мраморен под, дълбока вана, душ-кабина за двама, два умивалника, всичко изпълнено с целия лукс на съвременния дизайн.

— Дявол да го вземе — каза Джейк, излизайки обратно от банята. — Как успя да постигнеш това?

Каролайн отметна назад тъмнорусата си коса с обичайния си пренебрежителен маниер.

— Връзки, скъпи, връзки — тя влезе в спалнята и започна да разкопчава катарамите на куфара си. — А сега имам нужда да се преоблека в чисти дрехи, и после да пийна нещо по-солидно.

Идеята се понрави на Джейк.

— Очарователно примитивно — заяви той, а после, следвайки примера й, започна да рови в куфара си за някакви шорти. — Само че как ще работим оттук?

Недоразбрала мисълта му, Каролайн се разсмя.

— Знам, изкушенията са много — морето, плажът, кръчмата. Трудно е, но ми се налага да си напомням, че единственият начин да оправдая двата месеца, които прекарвам всяка година тук, е да не спирам бизнеса.

— Не, имах предвид практическия аспект. Нямаш компютър, нямаш факс, не виждам дори телефон.

Каролайн се изправи, стиснала в ръка шорти и една тениска.

— Наистина, Джейк, понякога досадно заприличваш на продукт на двайсети век. Това, от което се нуждая, е лаптоп, Блекбъри и безжичен интернет. Получавам каталозите от търговете онлайн, и ако искам да наддавам за нещо, правя го по телефона. Освен това поддържам добри контакти с местните, които ме информират винаги, ако се появи нещо, към което бих могла да проявя интерес. Можеш да ми вярваш, че по тези места понякога се случва да се натъкнеш на изключителни находки — фантастични ръкописи с миниатюри в манастирите, прекрасни нотни записи на музика от средновековието, толкова хубава, че да ти се доплаче. Обещавам ти, че няма да останеш разочарован от това, което ще открием този път. Никога не преставам да се удивлявам — тези прекрасни неща ми връщат чистата радост от усещането, че минават през ръцете ми. Сам ще се убедиш.

— Доколкото ми е известно, тук се спазва строго забраната да се изнасят антични предмети от страната? — попита лениво Джейк, смъквайки джинсите, които сякаш бяха залепнали за тялото му след дългото пътуване със самолет и кола.

— Така е, но винаги се намират начини да я заобиколим — каза сухо Каролайн. Тонът й явно налагаше вето върху всякакви по-нататъшни въпроси.

Но Джейк междувременно си бе изяснил смисъла на думите й. Тъй като Каролайн търгуваше основно с късчета хартия — холографски копия на писма, ръкописи — стари и съвременни, илюстровани нотни записи на старинна музика, за нея не представляваше особен проблем да изпраща незаконно придобити материали обратно в Обединеното кралство. Стига пликът да изглеждаше достатъчно невинно, като обикновена делова пратка, рекламна брошура за някоя вила например, или представяне на проект за нов туристически център, никой не би му обърнал внимание — нито в гръцките, нито в британските пощенски служби.

— През дванайсетте години, откакто се занимавам с тази работа, съм изгубила само една пратка — беше му казала невъзмутимо Каролайн първия път, когато посетиха пощата в Хания. — При това тя не беше особено ценна. Хората им обръщат внимание, ако ги пращаш препоръчани и държиш да ги застраховаш. В противен случай въобще не се замислят.

Дните им затекоха по бързо сформирал се модел. Спяха до късно, а после Джейк отиваше с джипа до Хорафакя за пресен хляб, плодове и кисело мляко. Закусваха на терасата, а после слизаха до плажа, за да поплуват. Понякога прескачаха до Хания, за да се срещне Каролайн с някои от гръцките си познати. Случваше се някой от тях да измъкне отнякъде такава находка, че на Джейк направо му спираше дъхът. Или пък Каролайн пращаше писма по електронната поща и разговаряше по телефона, а Джейк преглеждаше каталози на аукционни къщи или просто мързелуваше на слънцето с някоя книга. Понякога и двамата се задълбочаваха в някой ръкопис, коментираха маниера на писане и вероятния произход, а накрая и цената, която биха могли да поискат за него. Джейк бе приятно изненадан, когато установи, че може да научи много от Каролайн. Следваше обед в кръчмата, секс и сън, после пийваха по нещо и играеха табла. Вечер се качваха на джипа и отиваха да вечерят някъде. Денят приключваше с още един сексуален сеанс. Джейк постепенно започваше да разбира защо Каролайн предпочиташе по-млади любовници — доколкото той имаше представа, мъжете на нейната възраст не разполагаха вече с необходимата издръжливост, за да отговарят на изискванията й. На него това не му тежеше, сексът му доставяше удоволствие и в това отношение се представяше като изобретателен и енергичен партньор.

Измъчваше го нещо друго — червеят на скуката, който все по-често си проправяше път до повърхността на съзнанието му. Като повечето мъже, наближаващи трийсетте, и той беше фантазирал именно за такъв живот — слънце, море, секс и богата любовница, която да плаща цялото удоволствие. Каролайн беше забавна събеседница, никога не се вкопчваше в любовниците си, рядко се случваше да загуби доброто си настроение, а и щедро споделяше познанията си. Но неудовлетворението продължаваше да тормози Джейк.

Не че изпитваше някаква вина. Беше успял да се убеди, че не би било редно да разкаже на Джейн цялата истина за Каролайн. Така само би я наскърбил. Вместо това й беше обяснил, че съществували солидни практически основания да преустановят връзката си — налагало му се да пътува по работа, щял да прекара два месеца в Гърция, и нямало да е честно да кара Джейн да го чака. Беше обяснил, че Каролайн е преминала четиридесетте, но беше пропуснал да опише стройната й, стегната фигура, хубавите крака, гъстата тъмноруса коса и кокетния поглед на зелените й очи. Не беше споменал също, че сексът с Каролайн беше зашеметяващо изживяване — още от онова първо, вдъхновено от кокаина чукане на купона на Том Д’Арбле, купонът, на който Джейн отказа да дойде, защото трябвало да чете доклад на някакъв глупашки симпозиум в Кардиф.

Първоначално Джейк го беше приел като случаен секс. Беше изключително изненадан, когато още на другия ден Каролайн му прати съобщение, в което предлагаше да се срещнат и да пийнат някъде по нещо. Докато си пиеха коктейлите в един елегантен бар в Сохо, Каролайн го заслепи с блясък и остроумие, освен това му показа и писмо, подписано от Джон Кийтс, което бе успяла да купи същия следобед. После Каролайн му представи своето предложение. Омръзнало й било да бъде човекът — оркестър. Имала нужда от бизнес — партньор, който да й помага в търговията с редки ръкописи. Каза освен това, че именно той бил човекът, който й трябвал. Той беше достатъчно добре запознат с техническите характеристики на стоката, която щяха да купуват и продават, за да избягва традиционните капани, тоест недвусмислените фалшификати и подправените експертни оценки. Беше несъмнено умен и амбициозен.

— А освен това те бива и в леглото — усмихна му се тя предизвикателно над ръба на чашата.

Беше му дала една седмица за размисъл. Той взе решение още на следващата сутрин. Шефът му беше побеснял, Джейн беше ужасена, че ще замени предполагаемо безукорния живот на музеен работник, за да се озове сред главорезите — колекционери и богаташи, а пък баща му го предупреди какво се случва, когато омръзнеш на красива жена. Но за него всичко това нямаше значение. За първи път от доста време насам Джейк се забавляваше. Пътуването до Крит беше само черешката на върха на сладоледа.

Но после действителността измести фантазиите и за първи път, откакто беше тринайсетгодишен, той изпита истинска скука.

Той спря джипа пред вилата. Зарови пръсти в гъстата си тъмна коса и се запита дали Каролайн ще долови значението на вестниците. Вдигна торбите с пазара и добави съдържанието им към храната, която вече беше подредена на масата в двора. Каролайн се появи с кана прясно изцеден сок, а той се отпусна на един стол, притиснал вестниците като щит пред гърдите си.

Лека усмивка повдигна едното ъгълче на устата й.

— Браво, Джейк — каза тя, докато наливаше сок в чашите.

— За кое?

— Защото издържа по-дълго от всички останали, които съм водила тук. Три седмици и два дни — това е рекорд.

Тя се приведе и го целуна, рошейки косата му с една ръка, докато другата се плъзна към предната част на шортите му.

— Нали не възразяваш? — попита смутено Джейк.

— Защо да възразявам? Не се държа като щраус, нито пък съм дошла тук, за да избягам от света — тя се отпусна грациозно на стола си и смъкна слънчевите очила, които беше повдигнала над челото си. — Тук съм, защото тук ми харесва, и защото мога да остана тук, без да си объркам живота или бизнеса. Единствената причина, поради която не те карам да купуваш всяка сутрин вестник от Кутрас, е, че чета новините онлайн, скъпи.

Двамата се зачетоха във вестниците. Джейк не можеше да преглътне раздразнението от снизходителното отношение на Каролайн. Започваше дори да се пита доколко сериозно тя приема експертните му оценки; прекалено често го караше да се чувства като жиголо, ценен единствено заради креватните си умения, но не и заради умствените си способности. Не възприемаше напълно това, което четеше, но внезапно погледът му се закова на познато име. Той спря и се върна към началото на статията.

— Това ми събра очите! — ахна той неволно.

— Надявах се да съм ти ги събрала аз — подразни го Каролайн. — Какво има там, скъпи?

Джейк поклати глава.

— Всъщност нищо особено — той й подаде вестника през масата, сочейки статията. — Просто познавам мястото, където се е случило.

Каролайн прегледа набързо статията.

— Фелхед — каза тя отривисто. Лицето й беше напълно безизразно. — Нали оттам произхожда очарователната Джейн?

По мълчаливо споразумение и двамата не коментираха миналото си, но Джейк бе споменал, че е прекарвал доста време в Езерната област с Джейн, когато Каролайн обмисляше закупуването на няколко писма на Робърт Сауди.

— Точно така — отвърна той и се ухили. — Надявам се и тя да прочете тази статия.

— Защо? Защото Фелхед рядко има повод да се озове в новините ли?

— Не… — той се приведе напред и посочи предпоследния абзац.

— Защото това ще я убеди в правотата на една от нейните налудничави теории.

— Не разбирам — заяви Каролайн с тон, който намекваше, че не обича да бъде оставяна в неведение.

— Имам предвид черните татуировки. Такива са имали в стари времена много моряци, плавали из Южните морена — правили са ги, когато платноходите са спирали по островите да се заредят с провизии и да търгуват с туземците — поясни Джейк. — Повечето от моряците на „Баунти“ например си направили такива татуировки, когато били на Таити, за да събират плодове от хлебно дърво, каквато била първоначалната цел на тяхното пътуване.

— Ама че странни неща знаеш!

— Джейн толкова често изнасяше пред мен лекция на любимата си тема, че съм запомнил някои неща — Джейк се облегна назад, доволен, че този път е успял да прикове вниманието й с познанията си. — Тя е убедена, че Флечър Крисчън не е умрял на остров Питкеърн. Че се е върнал в Езерната област, където близките му са го укрили. Този слух се повтаря упорито по онези земи в продължение на около двеста години.

— Любопитно — отбеляза Каролайн. — Интересно е да се види как градските легенди са се ширели още преди да има градове, достойни за това определение.

Той се засмя, решил да приеме нейното отношение към забавната тема.

— Само че Джейн не спира дотук. Оттук нататък започва фантасмагорията. Тя е убедена, че ако Крисчън действително се е върнал, е изгарял от желание да представи своята версия на историята, да изясни случилото се.

— Вероятно е права — отбеляза Каролайн, пресегна се лениво за цигарите си и запали една. — Кой на негово място не би желал да огласи своята версия за събитията?

— Е, според Джейн той трябва да е отишъл при някогашния си съученик Уилям Уърдсуърт и да му е представил историята от своя гледна точка. А Уилям написал въз основа на разказа му дълга епическа поема, която, разбира се, никога не би могъл да публикува, без да предизвика тежки последици за себе си и за семейство Крисчън.

Каролайн се изправи на стола, дръпна рязко слънчевите си очила и го загледа изпитателно.

— Значи Флечър Крисчън е бил съученик на Уърдсуърт? — попита тя.

— Така излиза. Джейн твърди, че тази част от историята почива на неоспорими факти. Останалото обаче са само слухове, клюки и измишльотините на Джейн.

— Джейк, имаш ли някаква представа колко би струвал ръкописът на такава поема, ако предположим, че тя наистина съществува?

Внезапно критският воал се свлече и разкри безкомпромисната делова жена, която той бе опознал в Лондон.

Той се смръщи, смутен от неочаквания обрат на разговора.

— Никога не съм се замислял. Сто хиляди?

Каролайн поклати невярващо глава.

— Поне десет пъти по толкова, а вероятно и повече. Бих казала някъде между един и два милиона, в зависимост от дължината на поемата.

Джейк подсвирна.

— Жалко, че такова нещо не съществува — отбеляза той категорично.

Изражението на Каролайн беше неразгадаемо.

— Откъде знаеш, че не съществува? — попита тя.

Джейк поде объркано:

— Няма доказателства, че такава поема съществува или е съществувала някога. Това е просто една откачена идея на Джейн.

— Имаш предвид същата Джейн, която пише научни разработки върху творчеството на Уърдсуърт, нали? — продължи Каролайн мило, но зад мекотата на тона й се долавяше жлъч.

— Да, но…

— Следователно тя най-вероятно знае за какво говори.

— Не е възможно да приемаш сериозно това — възрази Джейк с надигащ се гняв, осъзнал, че мнението му отново е пренебрегнато.

— Ти правиш първите си стъпки в нашия бизнес, Джейк. Мислиш ли, че можеш да си позволиш да не приемеш сериозно такава теория?

Казах му, че гледам с добро око на неговата молба, но изтъкнах опасенията си, че издаването на подобно повествование би довело до неприятни последици. „Ти си преследван от закона, казах му аз, и ако аз обявя, че в моята поема се съдържа истината, ще стана прицел на същите обвинения, които отправят и към теб. Приютяването на известен престъпник е престъпление срещу Короната, а на мен не ми се иска да лиша жена си от съпруг и децата си — от баща, дори за да защитя честта на стар приятел като теб. А освен това рискуваме да бъде организирана хайка за залавянето ти тук, където сега се чувстваш на сигурно място“. Приятелят ми не беше преценил тези съображения, но бързо осъзна тяхната основателност. „Не за себе си държа да се каже истината, а заради семейството си“, отвърна той. Най-сетне се споразумяхме така — ако аз съчиня поема въз основа на неговия разказ, да се погрижим тя да не бъде огласена, преди и двамата да сме напуснали този свят. Така с един удар осигурявахме и собствената си безопасност, и възвръщането на доброто му име.

7

Професор Маги Елиът вдигна поглед над очилата без рамки, които се бяха смъкнали на върха на носа й.

— Джейн, струва ми се, че в случая разполагаме с два обособени елемента — единият е писмото на Мери Уърдсуърт, в което става дума за нещо, което не е било коментирано досега от никой учен в тази област, поне доколкото ни е известно. Другият е откриването в Езерната област на тялото, по което има татуировки, които може да са типични за тихоокеанските архипелази от епохата на бунта на „Баунти“ — а може и да не са. Съгласна ли си с такова представяне на положението?

Джейн се поразмърда на мястото си.

— Ами… да.

— Но ти държиш на своето, че тези два елемента са неразривно свързани? И твърдението ти се основава единствено на някаква мълва, която си чувала като дете?

— Мълва, която се носи упорито в продължение на почти двеста години — заяви Джейн, а по лицето й се изписа непреклонност.

— Но все пак мълва.

Джейн се дразнеше от склонността на професор Елиът да проявява педантичността на преподавател от Оксфорд или Кеймбридж, макар самата тя да бе защитила и трите си научни степени в далеч по-либералните университети на Северна Англия. Като се има предвид, че за професор беше доста млада, би могло да се очаква да бъде привърженица на неформалното и непринудено общуване, а не да си придава вид на двайсет години по-възрастна и няколко нива над класовата си принадлежност.

— Мълва, подкрепяна от внушително количество косвени доказателства — настоя Джейн, решена да не допусне да я разколебаят.

— Които вече представих. Освен това съществува и една допълнителна подробност…

Професор Елиът повдигна въпросително вежди:

— Да?

— Бележниците на Самюъл Тейлър Колридж се намират в Британския музей. В един от тях съществува следната записка: „Приключенията на бунтовника Крисчън“. Това е същият бележник, който той ползва в периода, когато пише „Старият моряк“. А ако погледнете поемата в тази светлина, не е трудно да се открият връзки с пътуването на „Баунти“.

— Като например?

— Ужасните бури, които преживели при опита да заобиколят нос Хорн, как били изтласкани на юг, към ледовете, докато най-сетне успели да преминат в посока към Южните морета. Да не забравяме и албатроса. Документиран е фактът, че моряците на „Баунти“ застреляли и изяли албатрос по време на плаването. Доколкото ми е известно, по онова време не е съществувало никакво суеверие, свързано с убиването на такава птица. Но за да има поемата му желаното въздействие, Колрдиж е трябвало да изобрети метафора за грях. Убийството на красива залутана птица отговаряло изцяло на търсенията на романтичната му душа — ръцете на Джейн очертаха с елегантен жест силуета на птицата във въздуха. — Така или иначе, от сведения на съвременници знаем също, че именно Уърдсуърт е дал на Колридж идеята за албатроса по време на съвместните им разходки. Не мисля, че би било пресилено да предположим, че идеята се е породила от това, което вече му е било известно за пътуването на „Баунти“.

Професор Елиът поклати глава.

— Бъркаш хронологията. Колридж работел върху „Старият моряк“, докато двамата с Уърдсуърт живеели в Дорсет. Това е прекалено ранен момент за предполагаемото завръщане на Крисчън в Англия. Освен това със сигурност нямаме основание да предполагаме, че той е ходил в Дорсет.

Джейн кимна.

— Не твърдя, че по онова време Уърдсуърт вече е имал възможност да изслуша автентичния разказ на Флечър. Мисля по-скоро, че това доказва интереса му към бунта. А в лицето на Едуард Крисчън той би имал идеалния източник, благодарение на който да задоволява любопитството си. Много е възможно Едуард да е узнал за убиването на албатроса от завърналите се бунтовници или от разказите на самия Блай. Точно такава подробност би впечатлила Уърдсуърт. А ако Уилям вече е бил проявил интереса си към бунта, това би било още една причина Едуард да изпрати завърналия се Флечър при него.

Трудно бе да се подмине снизхождението в усмивката на професор Елиът.

— Тази теория е дори още по-пресилена от онази за предполагаемата връзка между трупа и писмото. А какво те кара да смяташ, че анализът на писмото трябва да се осъществи спешно?

През трите часа, изминали от раздялата й с Дан, Джейн бе успяла да обмисли аргументите си.

— Не само откриването на тялото налага да реагираме бързо. Предстои отварянето на културния център „Джъруд“ при фондацията „Уърдсуърт“. Много скоро всяко късче хартия в архивите ще бъде подложено на старателен оглед, и най-вероятно човекът, който първи ще попадне на писмото на Мери, ще бъде достатъчно добре осведомен, за да осъзнае, че информацията трябва да се проследи. Аз открих това писмо и искам аз да се заема с проучването на неговото значение.

Професор Елиът въздъхна.

— Но това не е нищо ново за теб, Джейн. Нали каза, че си попаднала на писмото преди една година? Защо не се зае по-рано с проучвания? Например по време на лятната ваканция? Защо трябваше да чакаш до началото на семестъра, когато имаш толкова преподавателски ангажименти?

Джейн почувства надигащия се гняв, но се опита да не повишава тон.

— Маги, може да не си обърнала внимание, но от преподавателската си работа тук не печеля достатъчно, за да се издържам. През по-голямата част от лятото работих в един бар, а през останалата част се опитвах да превърна дисертацията си в книга, за която по някакво чудо имам договор с едно издателство. Но дори ако предположим, че съм имала време за проучвания, по-голямата част от архива на Уърдсуърт е недостъпен поради работата по строежа на центъра. Не бих могла да свърша нищо по въпроса, дори да исках. Да, решението е още по-наложително поради откриването на тялото, но това далеч не е единственото съображение.

Ръководителката на катедрата се усмихна, този път без следа от снизхождение.

— Съзнавам всичко това, Джейн. Можеш да бъдеш сигурна, че ако можех да намеря начин да плащаме на теб и на останалите преподаватели повече, бих го направила. Напълно разбирам, че ниското заплащане се отразява отрицателно на възможностите ти за научна работа. И въпреки прибързаното ти заключение, позволи ми да ти кажа, че не подценявам потенциалното значение на тялото, открито в торфището. Ако се окаже, че принадлежи на Флечър Крисчън, или дори на някой друг от екипажа на „Баунти“, това би увеличило значително възможността ръкописът от твоята хипотеза да съществува в действителност — тя придърпа клавиатурата на компютъра към себе си и погледна Джейн над очилата си. — Колкото и невероятно да ти се струва, не съм забравила какво е вълнението от едно научно откритие. Административната работа на катедрен ръководител не е унищожила това чувство у мен — тя натисна бутона на мишката и се загледа в екрана. — Имаш три семинарни занятия седмично, а освен това си научен ръководител на трима студенти.

— Така е, но…

Професор Елиът вдигна пръст, за да я накара да замълчи, и продължи да се рови в програмата.

— Да видим… — измърмори тя.

— Дан Сийборн предложи да поеме часовете ми за две седмици, ако успеем да реорганизираме програмата така, че да няма два семинара в един и същи ден — осмели се Джейн да прекъсне заниманията й.

Повдигане на вежди от другата страна на бюрото.

— Наистина ли? Много нетипично за него — да се обременява с допълнителна работа.

Джейн се усмихна.

— Не е толкова мързелив, колкото изглежда понякога. Въпросът по-скоро е там, че все още не си е изяснил с какво ще се заеме оттук нататък.

Професор Елиът се покашля.

— И ти си убедена, че е достатъчно добре запознат с твоето поле на дейност, за да поеме работата?

— Така ми се струва. Не е толкова трудно да знаеш малко повече от групата — особено напоследък, когато на упражненията идват малко хора, колкото идваха навремето на лекции — допълни Джейн с малко заядлив тон.

— Това също не е проблем, който имам власт да разреша — отвърна професор Елиът. После отново се взря в екрана. — Идеята ти е осъществима. Много добре тогава, да бъде господин Сийборн. Ще му пратя мейл, за да съм сигурна, че знае кога и къде трябва да се яви за часовете. Ти разполагаш — тя отново хвърли поглед към програмата — с две седмици и три дни, преди да трябва да се явиш отново на работа. Надявам се да са ти достатъчни.

Джейн се изправи.

— Ако дотогава нямам никакъв напредък, значи загадката не подлежи на бързо разрешение.

— А ако имаш напредък?

Джейн взе чантата си.

— Тогава мога да се явя тук с нова молба.

Професор Елиът я изгледа строго.

— Надявам се да не се стига дотам. Не ми се иска досието ти да създава впечатление, че не проявяваш интерес към работата в катедрата. Човек никога не знае кога ще се наложат съкращения.

Това, мислеше си Джейн, докато вървеше по мърлявия коридор, е най-близкото подобие на ентусиазирано поощрение, на което би могла да се надява от страна на Маги Елиът. Но дори да не я бе окуражила възторжено да се хваща за работа, все пак това бе значително по-добре от нищо.

Мракът вече се бе спуснал над скалистите възвишения и тъмните води на Езерната област, когато катафалката спря пред дискретно разположения заден вход на болницата „Кезик Мемориал“. Вратите се разтвориха и на прага се появи носилка, тикана от санитар, върху която бе положено тяло в черен чувал. Ривър Уайлд надзираваше пренасянето на скъпоценния товар в катафалката, а после се уговори с хората от погребалната агенция да се видят в канцеларията им.

Странно погребално шествие, мислеше тя, докато изваждаше ленд роувъра си от мястото му на паркинга и потегляше след катафалката. Не мога да си представя по-необичайно съчетание — мъртвец, когото никой не оплаква, и специалист по медицинска антропология, който иска да го лиши от тайните му. Лимузина и джип. Да му се не види, можех просто да натоваря тялото в багажника и изобщо да не безпокоя хората от агенция „Гибсънс“.

Би било далеч по-просто да си оставят трупа на място, в болницата, но от болничната администрация бяха категорични — в тяхната морга полагали само починали наскоро хора, а не такива, които са лежали под земята преди изобщо някой да е подозирал, че на това място ще има болница. Ривър им напомни, че вече се бяха съгласили тя да ползва техни съоръжения срещу определено заплащане, така че в даден момент тялото трябваше да бъде върнато отново тук, „като голям и труден за транспортиране колет“, но те останаха непоклатимо на позициите си — за разлика от Пирата от тресавището, както Ривър бе започнала да нарича мъртвеца. Чудеше се дали телевизионният екип би възприел идеята — това прозвище като че ли придаваше по-реално, човешко присъствие на тялото.

Беше доста доволна от себе си. Преди час Фил Тоунър й се беше обадил, за да й каже, че е решил да се заемат с проекта. На другата сутрин при нея щеше да пристигне техен представител, за да обсъдят работната програма и да преценят кога могат да започнат снимките. Не само това — бяха приели цитираните от нея суми, без да се пазарят, както и хонорара, който трябваше да платят лично на нея. Тя направи кисела гримаса и измърмори: „Май продаде евтино услугите си, момиче“. Но поне щеше да може да си позволи всичко, което й бе необходимо, за да изгради възможно най-пълен портрет на загадъчния покойник. За нея това беше необичаен лукс, тъй като практичният аспект на нейната работа обикновено предполагаше абсолютния минимум, необходим за идентифициране на тленни останки. Това, което вършеше тя най-често, бе необходимо за успокоение на живите — опечалените близки на войници, на цивилни, изчезнали по време на размирици и кланета, на жертви на природни бедствия, планинари, изчезнали по време на преходи, заровени набързо тела, открити в плитките си гробове. Това, което я интересуваше, бе самоличността на мъртъвците. Но сега случаят беше съвсем различен. Сега тя трябваше да разкрие историята на един човек — успееше ли да разкрие и самоличността му, това би било допълнителен повод за удовлетворение.

Тя навлезе след катафалката в паркинга зад внушителната викторианска сграда на погребална агенция „Гибсънс“ и изчака търпеливо хората да прехвърлят тялото на друга носилка с колелца и да го вкарат в помещението за балсамиране. Според Андрю Гибсън, трийсет и няколкогодишен, праправнук на първия Гибсън, помещението било оборудвано още при построяването на сградата през 1884 година и било почти непроменено, като изключим прокарването на съвременен водопровод и канализация. Стените бяха покрити с бели плочки, чиято форма наподобяваше тухли — времето бе им придало известна топлота, покривайки ги с фина паяжина от пукнатини. Масите за балсамиране бяха от солиден махагон, първоначалното им покритие от фаянсови плочки беше подменено с неръждаема стомана. Работните плотове и шкафовете също бяха от махагон. През стъклените вратички на шкафовете Ривър виждаше кани и мензури, които вероятно също датираха от викторианската епоха. Не беше много трудно да си представиш мъже с високи колосани яки и рединготи, работещи над покойниците в това помещение. Ривър беше изпаднала във възторг още в първия миг, когато се озова тук. Беше убедена, че хората от телевизионния екип ще реагират по същия начин. Искрено се надяваше, че ще успеят да създадат усещане, напомнящо на някой от романите за Шерлок Холмс — само че те щяха да работят по действителен случай.

Хората прехвърлиха товара си на една от масите. Ривър отвори полека ципа. Загледа се в кожата, изпъстрена с тъмни белези, съсухрените крайници, тъмната коса, и се запита как ли е изглеждал човекът приживе. Някога краката са го носели по пътечките сред скалите; Ривър би се обзаложила, че тези крака са били привикнали да пазят равновесие върху клатушкащата се корабна палуба. Ръцете са развивали корабни платна, стискали са здраво такелажа, когато той се е катерел, сплитали са въжета, прегръщали са други, топли човешки тела. Устата е целувала, говорила, разтваряла се е да поеме храна и пиене. Това тяло е дишало, било е изпълнено с живот, човешко същество също като нея самата. А сега нейната работа бе да съживи спомена за този живот.

На триста мили оттам Джейн поглъщаше лакомо солидна порция спагети в италианската кръчма на Гуидо, в компанията на Дан и Хари. Кръчмата беше откритие на Дан — беше сгушена в една тясна пряка на една от улиците, минаващи покрай университета. Отвътре изглеждаше така, сякаш нищо не бе променяно от седемдесетте години насам. Покривки на бели и червени карета, сълзящи свещи, поставени в бутилки от кианти, неумело изпълнени стенописи, изобразяващи изгледи от Соренто — всичко това създаваше усещане за връщане във времето. Менюто също бе останало недокоснато от кулинарните моди. Посетителите биха търсили напразно балсамов оцет, сушени на слънце домати, моцарела и артишок. Тук имаше огромни купчини паста, предпочитаните сосове бяха болонезе, карбонара, арабиата и маринара. Затова пък храната беше вкусна, а цените — ниски, затова заведението беше съхранило клиентелата си, състояща се от чиновници и тези студенти, които предпочитаха съдържанието пред формата. Джейн се хранеше тук поне два пъти седмично.

Хари заговори, макар устата му да беше пълна с лазаня.

— Не мога да повярвам, че префърцунената Елиът се е хванала на твоите истории, Джейн. От това, което Дан ми е разказвал за нея, разбирам, че е костелив орех.

— Точно такава си е — каза Дан. — Но е и достатъчно умна, за да иска да запази за себе си част от славата, ако се окаже, че Джейн има попадение. Е, Джейн, какъв е планът за действие?

— Започваме от началото — отвърна тя. — Утре ти се захващаш със семинарите, а аз заминавам за Езерната област, за да поговоря с Антъни Катоу от фондация „Уърдсуърт“ и да проверя дали не са се появявали и други материали, които още не са включени в каталозите. А междувременно не е зле да проучиш много сериозно родословното дърво на Уърдсуърт и да проследиш потомците на Джон. Последното, което знаем за това, което е открила Мери сред документите на Уилям, каквото и да е то, е, че тя го е изпратила на Джон. Кой знае, може да е съхранявано в някой клон на рода през последните сто и петдесет години.

— Как пък не — измърмори Хари.

— Хари, това семейство е съумяло да съхрани тайната за извънбрачната връзка на Уилям с французойката и за незаконната им дъщеря в продължение на сто и двайсет години — подчерта Джейн. — Няма друг поет в историята на английската литература, който до такава степен да фетишизира собствения си публичен образ, а семейството му го е поддържало изцяло в това отношение. Никога не се е вършело или казвало нещо, което би влязло в противоречие с образа, който Уилям бил изградил за самия себе си, дори ако това означавало да си затварят очите пред най-очебийни пропуски. „Прелюдия“ е удивително поетическо постижение, но същевременно и ранен пример за безобразно изкривяване на факти и постъпки в духа на съвременните имиджмейкъри. Нещо като историята на Дориан Грей с обратен знак — колкото повече се лишавал Уилям от сила и младост, толкова по-лъскави ставали образите в „Прелюдия“.

— Знаеш ли, тя е права — намеси се Дан, допълвайки чашите им с плътното червено вино. — Тази мания на Уърдсуърт да преправя и разкрасява историята на живота си е причина да мисля, че Джейн може наистина да е попаднала на следа. От всички хора на словото, които познавам, Уърдсуърт е може би единственият, който би бил способен да създаде голямо произведение и сам да се реши да го укрие от широката публика от страх, че то може да се отрази зле на репутацията му.

— И така да е, не ми се вярва през всички тези години никой да не е пожелал да припечели от това произведение, ако то съществува — Хари побутна чинията си настрани, предавайки се пред огромното количество месо и спагети.

— Не и в това семейство — настоя Джейн. — Доброто име, доброто име, доброто име — би трябвало тези думи да са изписани на фамилния им герб.

— И тъкмо ти ще нарушиш многогодишното мълчание, Джейн — каза убедено Дан. — Е, къде ще отидем сега, за да отпразнуваме поверената ти мисия?

— Мислех да се прибера, за да си приготвя багажа.

Дан изсумтя възмутено.

— Джейн, Джейн, какво да те правим?

— Започваш да остаряваш — съгласи се Хари. — Дан е прав, редно е да го ударим на купон.

Джейн изпъшка.

— Е, добре — само че без танци до зори като последния път. В полунощ ще се превърна в тиква, да знаете.

Три часа по-късно тримата излизаха от една кръчма в Сохо — бяха понаквасени, но все още се крепяха. Същото обаче не можеше да се каже за Джино Марли, който застана нащрек, когато усети как вратата на апартамента в Маршпул Фарм се отваря едва чуто.

Този път късметът изневери на Тенил.

Приятелят ми се бои за живота си, и кой не би се боял на негово място. Заловят ли го, ще го обесят. Макар да са минали много години от сензационния случай с бунта на „Баунти“ и малцина да си спомнят за капитан Блай сега, когато името на адмирал Нелсън е на устата на всички, все пак немалко хора ще ликуват, когато паланът затегне примката около жилестия му, загорял врат.

— Сигурен ли си, че тук няма да ни проследят любопитни очи? — попита той.

Отговорих му, че градината на Дъв Котидж е предоставена изцяло на мен, когато работя. Съществува така наречената от нас Нова порта, която води към коридора, но никой не припарва тук, когато знаят, че пиша. А пък самата градина е защитена от любопитни погледи с плътен жив плет от рози и орлови нокти. Тук сме напълно изолирани — все едно, че сме на самия връх на Хелвелин.

8

Джейн осъзна постепенно, че източникът на тежкото блъскане не е собствената й глава, а ударите се носят някъде отвън. Тя изръмжа гърлено, опитвайки се да отлепи клепачите си.

— Мърла — укори се сама, установявайки, че си е легнала, без да си свали грима. Разтърка залепналите от спиралата мигли и изпъшка. Успя да седне в леглото и веднага съжали, че го направи. Повдигаше й се, оригваше се на кисело, от което вкусът в пресъхналата й уста стана нетърпим. Синусите я боляха, а кой знае защо я заболяха и краката, щом се опита да ги раздвижи.

Изпълзя по някакъв начин от леглото и тръгна със залитане към вратата, повличайки пътьом и халата си. Започна да се боричка с ръкавите и подвикна „Добре де, добре, идвам!“ на неизвестното лице, което се опитваше да разбие външната врата. Звукът на собствения й глас я накара да се сгърчи болезнено. Отвори секретната брава и веригата и дръпна рязко вратата.

— Какво, по дяволите… — започна тя, но установи, че говори на празното пространство, защото Тенил профуча покрай нея и продължи към дневната. Джейн потри лице с длан, но това не й помогна да си изясни каквото и да било. Въздъхна, затвори вратата и последва Тенил.

Джейн се опря на рамката на вратата, за да не падне, и едва сега възприе въплъщението на страх и мъка, сгушено на мекото кресло.

— Преди да започнеш с обясненията, Тенил, искам да те предупредя, че имам адски махмурлук. Така че не е зле да имаш основателно оправдание.

Тенил потрепери и захапа кокалчетата на свития си юмрук. Джейн видя, че зъбите й се забиват с все сила в плътта. Трябваше да минат няколко мига, за да възприеме с помътения си мозък това, което виждаше, но накрая осъзна, че детето се бори с последни сили срещу напиращите сълзи. Това я стресна достатъчно, за да си възвърне поне относителна яснота на съзнанието. Откакто познаваше Тенил, я беше виждала гневна, раздразнена, наскърбена от някаква несправедливост или дори вбесена, държала се бе и предизвикателно. Но при никакви обстоятелства не бе давала вид, че ще се разплаче. А и никога не беше изглеждала толкова малка. Очите й бяха разширени, а личицето й сякаш се беше стопило и костите отдолу се очертават. Очарованието на момиченце, обещаващо да се превърне в красавица, бе отстъпило място на напрежение и безпомощност.

Джейн прекоси стаята, приклекна до Тенил и предпазливо обви раменете й с ръка. Физическият контакт между двете не беше нещо обичайно, но се оказа, че не е трябвало да се притеснява. Тенил незабавно притисна вдървеното си от напрежение тяло към нейното. Джейн мълчеше и само галеше ритмично ръката й със свободната си ръка. После бентът най-сетне се разкъса, Тенил зарови глава в тялото й като агънце в майка си и избухна в плач. Първоначално плачеше тихичко, но постепенно заплака отчаяно, на висок глас, преглъщаше и хлипаше така, че и двете с Джейн се разтърсваха.

Джейн беше озадачена. Не можеше да си припомни някаква пубертетна травма, която да я е докарвала до такова състояние. На тези години и тя беше поплаквала, но никога така отчаяно и безпомощно. Неволно подхвана обичайните банални фрази — „хайде, хайде“ и „всичко е наред, Тенил, сега си при мен“. Но нищо не помагаше срещу този пристъп на мъка.

Най-сетне ужасните хлипове позаглъхнаха и Тенил се отдръпна от нея, бършейки очите и носа си с опакото на ръката. Клепачите й бяха подпухнали, тя дишаше тежко през устата.

— Извинявай — произнесе тя с усилие.

— Няма защо, нали затова са приятелите — отвърна Джейн, ядосвайки се на себе си, че употребява такива изтъркани фрази. — Ще ми кажеш ли сега какво се е случило?

Тенил извърна поглед встрани.

— Нямаше те снощи — каза тя с упрек. — Идвах при теб, ама те нямаше.

— Излизах с приятели — отвърна Джейн.

— И аз се върнах у нас. Не исках, знаех, че той ще е там, но теб те нямаше и нямаше къде да отида.

— Кой е щял да бъде там? — попита Джейн, чудейки се дали е възможно алкохолът да предизвиква краткосрочна амнезия. Явно й се губеха ключови логични елементи от разговора.

— Джино — Тенил изплю името, сякаш се опитваше да прочисти лош вкус от устата си.

— Приятелят на Шарън? — тревогата скова гърдите й в студената си прегръдка.

— Да, приятелят на Шарън, шибаното му копеле.

О, да му се не види, не! О, по дяволите!

— Шарън нямаше ли я?

— Шарън е нощна смяна. Казва, че той трябвало да ме пази да не ми се случи нещо лошо — тя се изсмя горчиво. — Прекалено тъпа е да загрее, че лошото, което може да ми се случи, е именно той.

Джейн я погали по гърба.

— Той… досажда ли ти?

— Само ме гледа, нали разбираш?

Джейн разбираше.

— Нещо друго?

Страх я беше от отговора.

— Все казваше разни неща, когато Шарън я нямаше в стаята. Как си падал по млада плът, все такива гадории. Разбираш ли, знаех, че той само чака момента, когато тя ще трябва да работи нощем.

— Какво се случи, Тенил?

Момичето зачопли яростно ципа на якето си.

— Първите две нощи се натряскваше и заспиваше на дивана. Обаче снощи ме чакаше. Още щом влязох и го видях — стоеше на вратата на дневната и си разкопчаваше панталоните — тя потръпна. — Каза ми, че било време да разбера какво означава истинска любов. — Устните на Тенил се извиха презрително. — Копеле. Опитах се да изтичам обратно навън, но той беше по-бърз. Хвана ме за ръката и ме замъкна в дневната, после ме хвърли на дивана — тя тръсна глава, сякаш за да пропъди спомена. — Извади си оная работа. Откакто се помня, не съм се страхувала така. Бях сигурна, че ще ме изнасили. После разбрах, че иска да му духам — само при мисълта щях да повърна. Хванах лампата, която стои на ниската масичка, и го ударих с нея по главата.

Джейн усети как сърцето й се свива от страх и жалост.

— Правилно си постъпила, Тенил.

— Не го ударих достатъчно силно. Трябваше да го убия — ама ми се стори, че е само зашеметен. Скочих и изтичах в моята стая. Издърпах леглото и скрина пред вратата, за да не може да влезе. Цялата треперех, разбираш ли, цялата. И малко след това той заблъска по вратата и почна да крещи като животно. Джейн, не знаех какво да правя. Държеше се като луд. Вратата се тресеше, бях сигурна, че ще я разбие — тя се засмя с треперещ глас. — И тогава дойде спасението.

— Какво се случи?

— Нали знаеш оня задник, дето живее до нас? Голям, дебел — рокер някакъв?

Джейн кимна.

— Виждала съм го. Голям грозник — той е, нали?

— Грозен и гаден. Та тъкмо тогава той се появи пред нашата врата и закрещя на Джино да млъква, щото иначе щял да разбие вратата и да му извади карантиите — и настана тишина. А малко след това Джино дойде до вратата на моята стая и каза тихо „Не можеш да останеш там вечно, кучко“. Едва не се напиках от страх. Казвам ти, не мигнах цяла нощ. Изчаках Шарън да се прибере, измъкнах се и право тук. Ако знаеш как се молех да си у дома!

— Правилно си постъпила, Тенил — Джейн се опитваше да събере разпокъсаните си мисли. Налагаше се да предприеме нещо. Не можеше да остави Тенил в ръцете на извратения приятел на Шарън. — Засега можеш да останеш при мен — каза тя. — Аз трябва да замина за две седмици, но преди това ще уредя тази работа.

Тенил я изгледа невярващо.

— Ти ли? Че какво ще направиш? Джино няма да те послуша. А с Шарън няма смисъл да разговаряш, тя ще извърти нещата така, че аз да изляза виновна както обикновено.

Джейн се изправи. Тенил може и да беше по-отраканата от двете, но не знаеше нещо, с което Джейн беше наясно. Може би ставаше дума за махленски клюки, но Джейн имаше чувството, че нещата са по-сериозни. А ако беше права, това поставяше в ръцете й оръжие, което би накарало Джино да си плюе на петите и да изчезне яко дим. Джейн изправи гръб, опитвайки се да изглежда като човек, който си знае работата.

— Трябва да ми вярваш, Тенил. Ще се справя.

Джейк смъкна сандалите си, наслаждавайки се на вълшебното въздействие на хладния мраморен под. Чувстваше се прегрял, което беше глупаво, тъй като климатиците в сградата на летището в Хания работеха на пълни обороти. Предполагаше, че цветовете, в които беше боядисан терминалът — тъмносиньо, сиво и бяло — са подбрани с цел да въздействат успокояващо, но нервното напрежение не го напускаше. Странно, като си помислеше само, че едва вчера се отдаваше на мечти за родината. А сега, когато стоеше в чакалнята за излитащи полет с билет за Лондон в джоба си, го тормозеше странна смесица от безпокойство и ожесточена решимост да докаже на Каролайн, че и него го бива за нещо.

Всичко стана толкова бързо! Само минути след първоначалния им разговор Каролайн вече търсеше онлайн самолетен билет за него. Когато се опита да разбере какво си е наумила, тя го сряза нетърпеливо:

— После ще говорим, Джейк. Остави ме сега да свърша това.

След известно време, което му се стори много дълго, тя възкликна:

— Идеално!

Натисна още няколко пъти бутона на мишката и се облегна на стола с доволна усмивка.

— Готов си, Джейк — каза тя и обърна екрана към него. Очевидно му беше запазила място на полет от Хания до Атина, където щеше да се прехвърли на полет за Хийтроу. И то още на другия ден.

— Ти няма ли да дойдеш?

Каролайн го изгледа озадачено.

— Случаят си е твой, Джейк. Аз само бих ти пречила. Нали не мислиш, че Джейн ще изпадне във възторг, когато те види, ако мъкнеш и мен със себе си?

— Не разбирам какво искаш от мен, Каролайн — той се опита да говори безразлично, но тонът му беше на нацупено, капризно дете.

— Много е просто. Току-що ти самият ми разкри възможност за интересна и много ценна находка. Искам ти да се добереш до нея. А ако не успееш да се справиш сам, искам да бъдеш неотлъчно до човека, който най-вероятно ще успее.

Той отметна раздразнено косата от лицето си.

— Но, Каролайн, ние не разполагаме с никакви доказателства, че проклетото нещо съществува.

— Ти самият каза, че Джейн е убедена в съществуването на поемата — каза тя, въплъщение на здравия разум в плажна рокля.

— Това е просто някаква откачена хипотеза.

— Можеш да ми вярваш, че съм попадала на страхотни находки, тръгвайки по далеч по-откачени следи. Погледни на нещата така — позицията на Джейн е уникална. Тя изучава творчеството на Уърдсуърт на академично ниво, а същевременно е родом от Фелхед. Доколкото се простира моят опит, сериозните учени не изпадат в откривателска треска, освен ако нямат сензационно добри основания. Не забравяй и друго — Джейн може да не ти е казала всичко, което знае.

По красивото лице на Джейк се изписа изненада, а после и съмнение.

— Че защо ще крие от мен? Да не искаш да кажеш, че ми е нямала доверие?

Каролайн се изкиска.

— Когато един учен се добере до нещо, благодарение на което би могъл да задмине на разстояние колегите си, обикновено не се доверява никому. Скъпи мой, колкото и да те е обичала Джейн, можеш да се обзаложиш, че ако е разполагала със сведения, които биха я превърнали в звезда във вашите професионални среди, тя за нищо на света не би ги споделила. А откриването на тялото в тресавището може да се окаже катализаторът, който ще ускори значително процесите.

— Това е лудост — настоя Джейк.

— Не, драги мой, това е бизнес. Ако сериозно се надяваш да направиш кариера в нашата работа, се налага да умееш да експлоатираш връзките си и да намираш начини да си сигурен, че ако нещо интересно се появи, ти ще бъдеш непосредствено до този, който държи находката в треперещите си ръце.

— Това го разбирам — възрази той, съзнавайки, че отношението й е покровителствено и пренебрежително, но неспособен да се държи на положение. — Но не мога да схвана какво искаш да правя — в чисто практически аспект.

Каролайн издуха дълга струя дим.

— Отиди да се видиш с Джейн. Възстанови отношенията си с нея поне дотолкова, че да има основания да бъдете постоянно заедно. Убеди я, че се разкайваш. Обясни, че си видял статията във вестника и това те е накарало да осъзнаеш, че си постъпвал неправилно, като не си приемал сериозно теориите й. Убеди я, че тя е единственият човек, който може да се добере до проклетия ръкопис, и я накарай да го направи. Това искам от теб — тя извърна глава и се загледа към залива. Никога досега не беше говорила така сприхаво.

— Съмнявам се, че ще ми се зарадва особено — измънка той.

— Разбира се, че няма да ти се зарадва. Нали си я зарязал. Само че ти трябва да направиш всичко необходимо, за да ти прости, Джейк.

— Какво разбираш под „всичко необходимо“?

— Чертеж ли искаш? Кажи й, че искаш да откриете този ръкопис напук на мен, ако смяташ, че това ще подейства — тя се усмихна невъзмутимо. — Оставям решението на теб.

— Няма да бъде лесно.

— Използвай чара си, Джейк. В противен случай няма кой знае каква полза от него, нали?

Когато си спомни последните й думи, Джейк бе обзет от нов прилив на решителност. Щеше да й покаже, че не е някакво момченце за забавление. Щеше да я накара да го възприема сериозно, каквото и да му струваше това.

Душът помогна донякъде, но Джейн все още се чувстваше нестабилна и с опънати нерви. Реши да направи кафе, и докато чакаше чайникът да кипне, глътна две таблетки обезболяващо. Не беше убедена, че това, което е решила, е правилно, но не виждаше никакъв друг изход, а държеше да направи всичко по силите си. Взе двете чаши, отиде при Тенил и седна на ръба на леглото.

— Трябва да изляза, за да се видя с един човек — каза тя. — Искам да ме чакаш тук.

— С кого ще се виждаш? — попита Тенил. След като й разказа всичко, явно бе обзета от облекчение и бързо си възвръщаше обичайния тон.

— Един човек, който според мен може да ни помогне — Джейн се надяваше, че тонът й не допуска по-нататъшни въпроси.

Тенил се взираше в кафето си.

— Баща ми — произнесе тя безизразно.

Джейн се опита да скрие изненадата си. Скоро след като Тенил започна да се навърта около нея, Джейн се бе заговорила на автобусната спирка с една съседка, млада майка, която живееше в апартамент на същия етаж.

— Не че ми е работа — поде жената, — но забелязвам, че Тенил често идва у вас. Няма да е зле да бъдете нащрек.

— И защо? — отвърна рязко Джейн. — Струва ми се интелигентно дете.

— О, интелигентна е, няма спор. Това, което имам предвид, е да се пазите от баща й.

Джейн се намръщи.

— Вероятно я бъркате с друго момиче. Тя няма баща. Казва, че дори не знае кой е баща й. Майка й отказвала да й каже, а Шарън няма представа.

Жената изсумтя презрително.

— Ако е така, вероятно Тенил е единствената, която не знае. Всички тук знаят, че Чука й е баща.

Очите на Джейн се разшириха от удивление.

— Джон Хамптън?

— Точно така. Той винаги я е наблюдавал отдалече. А Шарън не иска тя да знае, разбирате ли? Искам да кажа, би трябвало да ви е ясно защо, нали?

На Джейн определено й беше ясно. Доста отдавна бе научила, че Джон Хамптън, по прякор Чука, беше нещо като кмет на престъпния контингент в Марншул Фарм. Беше сериозен престъпник, не някакъв недорасъл кандидат–гангстер. Наркотиците, сексът и насилието бяха негова специалност и нямаше никакво съмнение кой дърпа конците на престъпната дейност в района. Джейн беше чувала разкази за наказанията, сполетели тези, които решавали да работят на свободна практика извън закона, без да плащат дължимото на Чука.

А ето че сега Тенил съвсем открито говореше за нещо, което Джейн бе считала за добре пазена тайна.

— Знаеш кой е баща ти, така ли? — попита Джейн, опитвайки се да печели време, за да си изясни как да реагира.

— Че баща ми е Чука?

Джейн кимна. Тенил сви рамене.

— Мисля, че съм наясно от години. Помня, че ми го каза някой в училище. Първоначално не повярвах. Вероятно просто не съм искала да повярвам. Но един ден, когато Шарън не беше у дома, порових из вещите й. Тогава открих снимката, натикана в дъното на едно чекмедже — на нея са майка ми и Чука. Той я е прегърнал и двамата се гледат усмихнати, като че ли са влюбени. Тогава се убедих — тя си пое дълбоко дъх. — Иначе той никога не ми е казвал и една дума. Все ме подминава, без дори да ме погледне. Затова реших, че не иска и да знае за мен.

— Или се надява по такъв начин да те защити — каза Джейн, опитвайки се да идеализира подбудите му, за да може Тенил да си създаде малко по-положителна представа за баща си. — Той сигурно има врагове. Но като не ти обръща внимание, все едно че казва „Не ме е грижа за нея“, което означава, че ти няма да бъдеш привлекателна плячка за някой, който би поискал да го изнудва.

Изражението на Тенил беше скептично.

— Или чисто и просто не иска да знае за копелето си, след като майката е починала. Имал е доста жени след смъртта на майка ми. Сигурно отдавна е забравил, че съществувам.

Вероятно е права, каза си уморено Джейн. Но точно сега не виждаше друг начин да постигне някаква сигурност за Тенил, освен да поговори с Чука. Мисълта я притесняваше, побиваха я тръпки от страх и неприязън. На Чука приписваха неща, които категорично не я изпълваха с желание да общува с него.

— Ще видим — измънка тя по-скоро на себе си.

— Смяташ да му разкажеш за Джино, така ли? — попита недоверчиво Тенил.

— Разбира се — каза Джейн, допи кафето си и стана.

— Моите уважения — каза Тенил и сякаш се удиви на собствената си реакция. — За бяло момиче си доста смела.

„Или доста глупава“, каза си Джейн.

— Стой тук, докато се върна. Няма да отваряш на никого, нали?

— Знаеш ли къде можеш да го намериш? — попита Тенил.

— Имам език, мога да попитам.

— Няма нужда. По това време сутринта си е у дома. Блок Б, на другия край. Апартамент 87.

Джейн прие информацията с кимване и взе палтото си.

— Не се безпокой, Тенил. Ще се справим с Джино.

Споразумяхме се той да се върне отново след три дни, когато и двамата ще бъдем свободни от всякакви грижи и задължения. Признавам, че очаквам с нетърпение да чуя неговия разказ. Толкова много бе казано и написано за съдбата на този кораб, но засега сме изслушали само един от главните участници. Разказът на моя приятел със сигурност ще ни осигури нов поглед върху бунта и ще разреши загадката около това, което се е случило впоследствие с кораба и тези, които са плавали на него. Струва ми се, че на нашите острови няма друг жив човек, освен моя приятел, който да има представа от съдбата на „Баунти“, след като корабът е потеглил от Отахейте с екипаж от бунтовници и туземци на борда. Изпитвам силно желание да разбера причините за тези събития и да ги пресъздам в стихове. Готов съм да започна работа по голямата поема. Ще бъде забележително начинание.

9

Джейн затвори вратата зад себе си и спря на място, поемайки си дълбоко дъх. Сигурно се беше побъркала, щом бе решила да предприеме нещо подобно. Каквито и да бяха неписаните правила, тя вероятно нарушаваше голям брой от тях, появявайки се без предупреждение на прага на Чука, за да го посъветва да се погрижи за непризнатата си незаконна дъщеря. Но нямаше кой друг да пази Тенил, а докато съществуваше тази възможност, Джейн не можеше да я пренебрегне и да изостави детето на произвола на съдбата.

Тя вдигна яката на палтото си, за да се предпази от вятъра, и се упъти към блок Б, най-високият от осемте жилищни блока с форма на буквата L, които съставляваха комплекса Маршпул Фарм. Блокът беше в северната част на комплекса, с няколко етажа по-висок от останалите сгради. За свое учудване Джейн установи, че във входа нямаше боклуци, по стените нямаше и графити. Долавяше се дори слаб мирис на боров дезинфектант. Реши да рискува и да ползва асансьора, защото трябваше да отиде на осмия етаж. Асансьорът пристигна незабавно, а и не би могъл да бъде по-чист, дори да се намираше в някоя от високите офисни сгради на Канари Уорф. Ако все още се нуждаеше от доказателства на властта, с която разполагаше Джон Хамптън, те бяха пред очите й.

Вратата на апартамент номер 87 се намираше точно срещу асансьора. За разлика от невзрачния сивосинкав цвят на останалите врати в сградата, тази беше боядисана в тъмночервено. Вертикални щори на прозорците, които гледаха към галерията, не допускаха поглед към вътрешността на жилището. Джейн изправи гръб и позвъни. В продължение на известно време, което й се стори много дълго, не се случи нищо. После вратата се отвори рязко и пред нея застана едър двайсетинагодишен мъж от смесена раса, облечен само с долнище на анцуг. Широкият му торс би могъл да послужи за живо учебно помагало по анатомия, толкова добре оформени бяха изпъкналите му мускули. Той я изгледа мрачно и попита с провлечен американски акцент:

— Какво има?

— Трябва да се видя с Джон Хамптън — каза Джейн с внезапно изтънял глас, а акцентът й прозвуча ужасяващо претенциозно дори на нея самата.

Човекът срещу нея отбеляза развеселено:

— Той не ви очаква — и понечи да затвори вратата.

Джейн протегна ръка, за да го спре, съзнавайки, че няма никакъв шанс срещу силата на мускулестите му ръце, но все пак рискува.

— Налага се да го видя — настоя тя, — по семеен въпрос.

Той я изгледа със съмнение.

— Не ми се вярва.

— Моля ви, само му кажете, че Джейн Грешам иска да се види с него по въпрос, който засяга семейството му. Ще почакам.

— Може да си повисиш тук, Джейн Грешам.

Той побутна леко вратата и тя отпусна ръката си. Надяваше се жената на автобусната спирка да е казала истината, когато твърдеше, че Чука наблюдава Тенил. Ако това беше вярно, той несъмнено знаеше и за ролята на Джейн в живота й. Благодарение на това можеше и да я приеме.

Тя закрачи между вратата на апартамента и асансьора — стори й се, че измина много дълго време, но в действителност бяха само няколко минути. Чу зад себе си вратата да се отваря, обърна се рязко и видя същия млад мъж, която я покани с жест да влезе.

— Имаш късмет — отбеляза той. — Господин Хамптън е много зает човек, но може да ти отдели пет минути.

— Това ми е достатъчно.

Джейн го последва в апартамента, чието обзавеждане не приличаше по нищо на нито един от апартаментите в Маршпул Фарм, които бе виждала. Подът на антрето беше покрит с дебел килим в същия тъмночервен цвят, в който бе боядисана и вратата. По светло боядисаните стени висяха фотографии на автомобили в уникални модификации. Мъжът я покани с жест да влезе в дневната, после затвори вратата зад нея. Вътре се долавяше лек мирис на сандалово дърво. Точно срещу нея, на кремавия кожен диван, се беше разположил нисък, набит чернокож мъж в джинси и бяла тениска. Над главата му висеше голяма репродукция на една от картините на Джак Ветриано в духа на филмите от трийсетте в позлатена рамка. Главата му беше абсолютно гола и приличаше на топка за боулинг, тъмните му очи бяха толкова дълбоко хлътнали, че можеха да се оприличат на дупките за пръстите. Джейн никога не се бе озовавала толкова близо до Джон Хамптън, беше го виждала от разстояние, но това не я бе подготвило за странната привлекателност на този човек. След време си даваше сметка, че не би могла да опише как изглеждаше помещението — дотолкова присъствието на Чука бе изместило останалото от съзнанието й. Стана й ясно как Джон Хамптън се бе добрал до властта, с която разполагаше сега.

— Доктор Джейн Грешам — проговори той с плътен басов глас. — Какво може да накара една преподавателка по английски да се озове на прага ми и да споменава нещо за моето семейство?

— Искам да говоря с вас за Тенил — каза тя, опитвайки се да прикрие смущението си. — Мога ли да седна?

Той я покани с жест да седне на едно кресло в ъгъла, покрито със същата светла кожа като дивана.

— Заповядайте. Тенил ли? — поде той, преструвайки се, че се опитва да си припомни за кого става дума. — Така се казва едно от хлапетата, които живеят тук, нали?

— Хората казват, че е ваша дъщеря.

— Хората говорят какво ли не, доктор Грешам. Предимно глупости.

Лицето му остана безизразно, тялото му беше напълно неподвижно.

— Тя действително никак не прилича на вас — отбеляза Джейн. — Но ми се струва, че е наследила вашата амбициозност, упоритостта и интелекта ви.

— Ласкателството няма да ме накара да плащам издръжка на детето, ако това е целта ви.

— Има различни начини да се грижи човек за едно дете, господин Хамптън. А точно сега Тенил има нужда от нещо, което вие можете да й дадете — Джейн сама не вярваше на дързостта си.

Той въздъхна и повъртя глава, сякаш да отпусне стегнатите мускули на шията си.

— Смела сте, не отричам. Но очевидно ме бъркате с човек, който би се заинтересувал от всичко това.

Джейн реши да продължи въпреки думите му. Докато все още беше в стаята, имаше макар и малък шанс да се добере до някаква пукнатина в привидното му безразличие.

— Леля й има някакъв приятел на име Джино Марли. Той отдавна се увъртал около Тенил, а снощи се опитал да я изнасили.

Джейн почувства, че е успяла да привлече вниманието му, макар привидно нищо да не се беше променило.

— Не разбирам защо ми казвате всичко това, доктор Грешам. Този тип, Марли, не е от моите хора.

— Но Тенил е ваша. Достатъчно е да кажете само една дума, за да изчезне той от живота й.

— И защо да го правя?

Джейн сви рамене.

— Ако тя е ваша дъщеря, отговорът е очевиден. Ако пък не е, нима не би било добре да постъпите така въпреки всичко?

— Да не смятате, че съм нещо като социален работник? Че работата ми е да решавам проблемите на хората?

Тя беше наясно, че той играе някаква своя игра, но не знаеше как би могла да влезе в тон. Затова стана. Нямаше смисъл да остава повече.

— Постъпете така, както намерите за добре — каза тя. — А сега ме извинете, чака ме работа.

Той кимна.

— Ще видя какво мога да направя, доктор Грешам. И аз като вас не мога да понасям такива боклуци, които тормозят малки момичета. Можете да кажете на Тенил, че отсега нататък ще бъде в безопасност.

— Благодаря — Джейн се обърна да си върви, но на прага спря с ръка на дръжката на вратата. — Който и да е бащата на Тенил, той има всички основания да се гордее с нея. Тя е забележително дете.

— Довиждане, доктор Грешам. Не ми се вярва да се видим някога пак — репликата беше толкова подходяща за злодей от филмите за Джеймс Бонд, че напрежението внезапно я напусна.

Джейн се ухили.

— Човек никога не знае — отвърна тя.

Когато излезе от апартамента, я обзе ликуване. Въпреки престореното безразличие на Чука й беше ясно, че бе постигнала това, за което бе дошла. Сега можеше да замине за Фелхед с чиста съвест, убедена, че нищо лошо не може да се случи с Тенил.

Да живееш и работиш в Карлайл означаваше да бъдеш заобиколен от прекрасна природа — това беше една от най-хубавите страни на такъв избор според Ривър. Беше установила, че щом се качеше на колата, накъдето и да потеглеше, много скоро се озоваваше сред смайващо красиви пейзажи — независимо от това дали ставаше дума за мрачните хълмисти земи на Нортъмбърланд, където Адриановата стена пресичаше накръст Пенилите, ниската планинска верига, наречена „гръбнака на Англия“, или величествената природа на Езерната област с нейните скалисти възвишения и гори, с тъмните езерни води. Беше израснала близо до Кеймбридж, сред неумолимо равни земи, които не предлагаха кой знае какво разнообразие на гледки. Като че ли тук, на север, смяната на сезоните се чувстваше по-ясно, като че ли всеки ден внасяше някаква едва доловима промяна в света около нея. Човек можеше да подложи историята на този пейзаж на анализ, също както се анализираше човешкото тяло. Наскоро се бе присъединила към няколко свои колеги от университета, които излизаха на преходи из възвишенията всяка неделя, и един от тях каза по време на излета нещо, което силно я впечатли. Докато вървяха по източния склон на Грейт Гейбъл, той отбеляза, че ако Уърдсуърт се върнеше в Англия сега, би открил много повече промени в родната си Езерна област, отколкото в сградите на своя колеж в Кеймбридж.

— Ние възприемаме природния пейзаж като нещо непроменимо, но грешим — бе казал той. — Тук например — навсякъде, където погледнем, виждаме следи от човешка ръка, или по-скоро от човешки крак. Вижте ерозията по тези пътеки. Погледнете пътищата — допълни той, сочейки най-общо към Бътърмиър и езерото Дъруент. Там, в далечината, се виждаше как слънчевите лъчи се пречупват в металните покриви на автомобилите. — Задръстени са от коли през всеки хубав летен ден. По времето на Уърдсуърт тук е имало виещи се пътища, утъпкани от стадата добитък, а не шосета, изсечени в склоновете така, както се реже сирене. А и през по-голямата част от времето са били пусти. Този пейзаж разказва историята на последните двеста години по-ясно от който и да било разраснал се град.

— Да не говорим пък за заведенията — отбеляза мрачно друг. — Чудя се как на върха на Грейт Гейбъл не ни очаква някоя чайна.

Ривър беше възприела тези думи като идея, която искаше да обмисли по-късно, и днес, докато излизаше с колата от Карлайл и потегляше по стария римски път към Бодъл, подобни мисли отново изплуваха в съзнанието й. Преди почти две хиляди години този път е бил прокаран от римски легионери — тези хора, озовали се далеч от дома, са се хранели с необичайна за тях храна, принудени са били да привикнат към лютите, понякога адски студени зими в тази най-северна точка на империята. Ривър се питаше какво ли биха разпознали в пейзажа техните духове, ако се върнеха тук. Може би очертанията на планинската верига, моя® би цветовете — но не много повече от това.

Тя обичаше и имената на селата и градчетата, криещи спомени за други нашественици. Викингите бяха оставили следа в имената на населените места по завзетите от тях земи — познаваха се по окончанията — Айърби, Брантуейт, Уитриг. Имаше и други, очарователни имена, чийто произход изобщо не можеше да отгатне — Бленерхасет, Дъбуот и Беуолдет. Пътуването от Карлайл до Кезик не беше просто преминаване край красиви пейзажи, беше истинска поезия в движение. Тя зави вляво по живописния път, който се виеше между хълбока на планината Скидау и дългото, подобно на протегнат пръст езеро Басентуейт. Около нея короните на дърветата пъстрееха. Орловата папрат по хълмовете съхнеше в кафяви петна, открояващи се на фона на грубата планинска трева, по-зелена от обикновено след летните дъждове. Под лъчите на есенното слънце езерото сякаш бе поръсено с тъмни, блещукащи сапфири. Ривър почувства как я обзема ликуване — защото беше здрава, и защото бе заобиколена отвсякъде с цялото великолепие на природата.

Запита се какво ли е било последното пътуване на Пирата от тресавището към хълма над езерото Конистън. Ако имаха късмет, специалистите по палеоботаника щяха да успеят да й кажат по кое време на годината е умрял. Но никой вече нямаше да узнае дали е пътувал през деня или през нощта, дали денят е бил слънчев или дъждовен, или е било мъгливо. Дали е осъзнавал заобикалящата го красота или е бил от хората, които не се трогват от природата? Дали е бил родом оттук, или просто е минавал? Поне на последния въпрос може би щеше да се намери отговор. Веднага щом успееха да установят на колко години всъщност е тялото, тя щеше да се заеме да търси рисунки и гравюри от епохата, по които щеше да може да прецени какво е виждал покойникът, докато е вървял из тези хълмове. Това щеше да обогати телевизионната програма, но щеше да удовлетвори и нейния постоянен стремеж за нови знания.

Всички тези разсъждения се стопиха за миг, когато Ривър навлезе в покрайнините на Кезик и започна да отделя повече внимание на шофирането. Спря на паркинга пред полицейския участък на мястото, предвидено за посетители, и влезе забързано вътре, опитвайки се да придобие професионално въздържан вид преди срещата си с инспектор Ригстън. Почти съжаляваше, че няма да работят заедно — когато се срещнаха за първи път, за да й обясни своя аспект от работата, той й се беше понравил, нещо, което се случваше рядко при работата й с полицаи.

Цивилният служител в приемната я упъти към стола, където тя откри инспектор Ригстън да яде сандвич с бекон. Той веднага се изправи на крака, избърса пръстите си със салфетка и се ръкува с нея.

— Мога ли да ви предложа нещо? Повикаха ме много рано, затова не можах да закуся — извини се той, сочейки чинията пред себе си.

— Не, няма нужда — отвърна Ривър, сядайки срещу него. — Съжалявам, че ви преча да се храните, но това няма да ни отнеме много време. Първоначалните ми изследвания ме убедиха, че тялото е далеч извън вашия кръг на интереси и си казах, че може би ще искате да го узнаете.

Ригстън се усмихна, показвайки равните си бели зъби.

— Така и предполагах — каза той, — но съм доволен, че разполагам и с официално потвърждение. Знаете ли вече колко време е лежал в торфа?

— На този етап е трудно да се прецени. Но ако рискувам да направя груба преценка, бих казала, че е бил закопан там някъде — между 1785 и 1815 година. Това е само приблизително, по-скоро предположение — каза тя припряно. — Не бива да се осланяте на думите ми. Ще мога да ви дам по-точен отговор веднага щом приключа всички изследвания.

— Доколкото разбирам, включвате всички последни научни постижения.

— О, да, пълна програма — и най-хубавото е, че някой друг ще плаща. — Докато говореше, тя го наблюдаваше как се храни. Начинът, по който човек се храни, може да даде доста ясна представа за него. Юън Ригстън отхапваше по малко от сандвича, и дъвчеше внимателно, със затворена уста, преди да преглътне. Не бързаше, оглеждаше сандвича между отделните хапки, за да прецени откъде да отхапе. Следователно не беше човек, който връхлита и прибързва, а по-скоро въздържан, умерен, може би с малко повече задръжки от необходимото, мислеше тя.

— Как успяхте да го постигнете?

— Телевизията на Северна Англия ще заснеме целия процес, смятат да направят документален сериал за моя Пират от тресавището.

— Браво на вас. Дали да не се опитам да ги убедя да заснемат и моето разследване на въоръжен грабеж — отбеляза той сухо. — А защо „Пират от тресавището“?

— Хората от телевизията обичат такива неща — ефектен прякор, който да използват. Нали го намерихме в торфено блато, затова стана „тресавище“. А пък татуировките му са типични за моряк, затова позволих известна свобода на въображението си. Пък и звучи по-добре от „Моряка от тресавището“.

— Права сте. Желая ви успех.

— Благодаря. Искате ли да ви държа в течение на изследванията?

Той кимна.

— Би било чудесно. Всъщност… — той се поколеба за миг, после продължи бързо: — Бихте ли приели да се видим някой път и да пийнем по нещо?

Досега Ривър изобщо не беше обмисляла подобна възможност, но колкото повече се замисляше, толкова повече й харесваше идеята. Тя се усмихна.

— Всъщност бих приела — тъкмо ще мога да разчитам и на вашите експертни съвети.

— По каква линия?

— Ами… — тя се прекъсна и се засмя смутено. — Току-що установих, че не знам първото ви име.

Той също се засмя.

— Казвам се Юън. Мога ли при това положение да ви попитам на какво дължите вашето кръщелно име?

Ривър[1] направи гримаса.

— На родители хипита.

— Сигурно ви е трудно да убедите хората да ви приемат насериозно с такова име. Трябва да си призная, първоначално реших, че някой ме занася.

— Не се и съмнявам — тя се усмихна отново, но очите й останаха сериозни. — Но пък такова име може да бъде повод за разчупване на деловата атмосфера. — И допълни, вече без усмивка: — Очаквам да бъда приемана насериозно.

Твърдата й решимост да не допуска пренебрежително отношение към себе си накара Ригстън да се замисли за собствената си дванайсетгодишна дъщеря, която виждаше все по-рядко, защото личните й интереси изместваха на заден план бащата, с когото не живееше под един покрив от пет години насам. Също като Марни и Ривър Уайлд имаше излъчване на човек, който си е поставил за цел да докаже нещо и е твърдо решен да успее. Напомни си, че жената пред него не е дете, независимо от това колко млада изглеждаше. Тя беше навикнала на такива гледки, които Ригстън би желал да останат спестени на собствената му дъщеря.

— Разбира се — отвърна той. — През ум не би ми минало нещо друго.

Изражението му беше открито и дружелюбно. Ривър почувства, че обзелото я раздразнение я напуска.

— Та защо имате нужда от експертния ми съвет? — продължи той.

— Защото ако трупът не беше толкова отдавнашен, със сигурност би представлявал интерес за вас. Не мога да бъда абсолютно сигурна, докато не приключат рентгеновият и томографският анализ, но на този етап съм склонна да предполагам, че Пиратът от тресавището не е умрял от естествена смърт. Мисля, че някой го е убил с удар по главата.

Според Тенил правото да остане сама в апартамента на Джейн почти я обезщетяваше за това, което стана причина да се озове тук. Джейн се беше върнала от срещата с Чука в добро настроение, но не каза кой знае какво — само изрази убеждение, че занапред Тенил няма да има неприятности с Джино.

— Хм — изсумтя Тенил.

— Разбирам защо се съмняваш — бе казала Джейн. — Но аз за себе си съм убедена, че Чука не дава обещания, които не смята да изпълни. А сега, Тенил, съжалявам, но трябва да тръгвам. Ще изпусна влака. Ще отсъствам две седмици. Можеш да останеш тук до края на деня, ако искаш — само дръпни вратата зад себе си, когато си тръгваш, нали разбра?

— Да, добре. Мога ли да използвам компютъра ти?

Джейн се замисли за секунда — две, после кимна.

— Но довечера трябва да се прибереш. Не искам да се пренасяш тук за неопределено време. Обещаваш ли?

Тенил се нацупи престорено, но обеща. Смяташе по-късно да провери какво става в техния апартамент и ако Джино е там, просто да се върне в жилището на Джейн. Имаше ключ, а сигурността, че Джейн е заминала, й даваше възможността да се разполага тук през идущите две седмици. Надяваше се нещата да се изяснят по един или друг начин дотогава. Независимо от убеждението на Джейн, Тенил не вярваше, че Чука ще се заеме с Джино. Той не би се подчинил на жена, особено пък бяла и от доброто общество.

Тенил изчака търпеливо Джейн да напълни един сак с дрехи и книги, а после, веднага щом тя излезе, се упъти към кабинета. Седна и пръстът й се поколеба над копчето за включване. Чувстваше се странно, прекалено напрегната, за да влезе в интернет. През изминалите няколко години се беше приучила да се възприема така, сякаш беше сама на света, като самотна прашинка, която прелита през съзвездията на други човешки животи. Откакто бе починала майка й, тя не си позволяваше да развива чувство за принадлежност към когото и каквото и да било. Ясно й беше, че Шарън не я иска. Леля й я бе приютила по задължение, не от обич към нея. Сега, когато майка й я нямаше, нищо не свързваше Тенил с останалия свят — беше необременена с привързаност, напълно свободна. Беше се постарала да се убеди, че това е най-завидното положете, и през по-голямата част от времето си вярваше. Когато й казаха за първи път, че Чука бил неин баща, с тази своя част, която държеше на пълна необвързаност, тя отказа да повярва. По онова време не можеше да облече чувството си в думи, но нежеланието й за подобно обвързване с когото и да било мажеше да се обясни с представата й, че това би означавало да стане ранима.

Съзнанието, че дори наистина да беше неин баща, Чука не искаше и да знае за нея, й помагаше да възприеме тази идея. Никога не бе показал с нищо, че дори подозира за нейното съществуване, да не говорим пък за наличието на някаква връзка между него и нея. Никога не беше вършил нито едно от тези неща, които от време на време правеха и най-безнадеждните и постоянно отсъстващи бащи. Не беше се появявал у тях на Коледа с куп зле опаковани, скъпи, но безполезни подаръци. Не се беше промъквал на последния ред в залата, когато Тенил участваше в коледни пиески. Никога не я беше водил на кино, нито пък в „Макдоналдс“. Казано накратко, никога не бе проявявал и най-малък интерес към нея.

Поради това й се струваше крайно невероятно той да се опита да я защити от Джино. В края на краищата, ако се опиташе да го направи, какво би следвало от това? Все едно да застане на покрива на блок Б и да започне да вика на висок глас, че тя е негова дъщеря. Можеше внезапно да реши да прави и останалите неща, които се очакваха от един баща — да следи дали тя ходи на училище и разни такива глупости. Тенил не беше много убедена, че е готова да приеме такова излишно напрежение в живота си.

От друга страна, несъмнено нямаше никакво желание Джино да присъства в живота й. А ако Чука не направеше нещо по този въпрос, не й беше ясно как би се справила сама. Нито познаваше някой, който би могъл да уплаши Джино, нито пък можеше да плати на местните биячи, за да го направят. Тя изруга под нос и включи компютъра, твърдо решена да не мисли повече по този въпрос.

Записвам по-долното така, както ми беше казано, с думите на моя приятел:

„Бях плавал с лейтенант Блай и преди да потегля с «Баунти» и знаех, че е човек с непредсказуеми настроения. Когато всичко вървеше добре по време на пътуването, можеше да бъде очарователен. Имах повече основания от останалите да познавам тази му страна, защото на първото ни съвместно пътуване той гледаше да съм винаги около него, и често ме канеше да се храня с него в каютата му. Но ако нещо се объркаше на кораба, ставаше избухлив и невъздържан, постоянно се опитваше да прехвърли другиму вината. Никога и при никакви обстоятелства не приемаше, че самият той може да бъде виновен. Освен това държеше изключително много на положението си, ревниво изискваше от всички уважението, което един капитан трябва да си извоюва по заслуги. Блай провали възможностите да спечели доброто мнение на подчинените си поради злостния си език. Известно е, че моряците не се изразяват кой знае колко изискано, но на никое плаване не съм чувал и най-прости матроси, дори при най-отвратителни условия, да употребяват такъв език, какъвто Брай използваше, за да изрази презрението и гнева си. Но беше умел мореплавател и аз съзнавах, че има какво да науча от него, затова бях склонен да потисна съмненията си и да го съпроводя отново, особено пък на такова дълго пътуване.“

[1] (англ.) — река — (Бел.прев.) ↑

10

Докато слизаше от влака на Оксънхолм, Джейн си каза, че самият въздух има друг вкус. Видя баща си при изхода на перона и помаха весело с ръка. Алан Грешам повдигна леко ръка в отговор — ненатрапчив жест на скромен човек, който се чувстваше по-добре сред овцете си по скалистите склонове, отколкото на място, където се събираха много хора.

Джейн пусна сака на земята и обви с ръце шията му, докосвайки с устни загрубялата му буза.

— Благодаря, че дойде, татко — каза тя.

— На автобусите не може да се разчита — каза той, взе сака и изпъшка удивено, усетил колко е тежък. — Какво носиш, златни кюлчета ли?

— Де да беше така. Книги, записки, малко дрехи — Джейн тръгна редом с него, и двамата се упътиха към ленд роувъра, паркиран отвън.

Когато оставиха зад гърба си светлините на гарата и лицата им потънаха в мрака на ранната вечер, Алан се покашля и попита:

— Да не би да имаш някакви неприятности?

— Че защо да имам неприятности? — в гласа на Джейн се долавяше неприкрито учудване.

Алан остави сака й в багажника на ленд роувъра, сви безпомощно рамене и разпери ръце.

— Не знам. Просто… идваш по средата на семестъра. Нали имаш работа, трябва да обучаваш студентите. Не знаех, че можеш да зарежеш всичко така, без предупреждение.

— Не съм зарязала всичко, татко. Тук съм по работа. Нещо като научна командировка. Възникна един въпрос, който веднага трябва да се проучи, и ръководителката на катедрата ми позволи да отсъствам две седмици.

Двамата се качиха на колата и Алан запали двигателя. Повиши глас, за да не бъде заглушен от ритмичното боботене на мотора.

— Доколкото знам, се занимаваш с отдавна починали поети? Какво спешно може да има в тази работа?

— Става дума за тялото, което отриха в торфището, татко — отвърна Джейн.

Той се изкиска.

— Флечър Крисчън, а? Чудех се колко време ще ти отнеме да повярваш, че това трябва да е твоят човек.

— Може и да не е той — възрази Джейн. — Не съм казала, че е той. Не е изключено мъртвецът да няма нищо общо с него или с „Баунти“. Но това ми даде възможност да развия теорията си, и да си извоювам време, за да проуча нещо, което открих миналото лято.

— Винаги си умеела да убеждаваш хората — каза Алан примирено, очевидно припомняйки си отдавнашни спорове. — Е, ако това е твоят човек, как се е озовал в някакво тресавище в Къмбърланд?

— Нямам никаква представа. Освен това, честно казано, този въпрос не ме вълнува особено. Оставям го на историците.

Баща й кимна.

— Така или иначе, доволен съм, че нямаш неприятности — той бързо хвърли поглед към нея. — Все се тревожим за теб, нали си толкова далече оттук.

Джейн беше наясно, че това е неговият начин да се осведоми по-прикрито как се чувства тя след раздялата с Джейк. В духа на царящия в семейството обичай да се говори за нещата, без те да се споменават направо.

— Добре съм, татко. Каквото не може да се излекува, трябва да се понесе. А мен ме бива да понасям какво ли не.

— Някои хора не могат да ценят хубавото.

Двамата замълчаха — беше непринудено мълчание, нарушавано само от свистенето на чистачките по предното стъкло.

— Как е Гейбриъл? — попита Джейн, когато завиха към Фелхед.

— Чудесен е — отвърна гордо баща й. — Хубаво, здраво бебе. Вече пълзи. А майка ти каза на Даян „колкото си си поживяла, дотук беше“. — Той се позасмя. — Помня какво беше, когато проходи ти. Като решеше да стигнеш донякъде, тръгваше и никой не можеше да те спре. Много различна беше от Матю. Той се вреше навсякъде и ти беше като залепена за него. Но той никога не е имал твоето упорство и решителност — ти си такава от малка. Е, ще видим какъв ще бъде Гейбриъл, когато проходи.

Джейн беше чувала много пъти разказа на баща си — един от многото, които караха Матю да се мръщи.

— Радвам се, че ще видя Гейбриъл. Толкова бързо се променят, докато са малки. Все още ли прилича на дядо Тревитик?

— Да. Майка ти твърди, че изглеждал така само защото още няма коса и лицето му е кръгло, но предполагам, че го казва, за да не дразни майката на Даян. Тя пък мисли, че приличал на брат й. Така или иначе, като порасне, ще прилича само на себе си.

— Дали ще наследи къдравата коса на Грешам? — тя се пресегна и разроши гъстата коса на баща си.

— Няма да ни е много благодарен, ако стане така. За момичетата е хубаво, но ние, момчетата, никак не обичаме да изглеждаме така, като че ли сме били на фризьор.

Джейн се загледа през прозореца. Наближаваха покрайнините на селото. Всяка къща бе запечатана в паметта й. Би могла да ги разпознае сред стотици. Повечето бяха спретнати като картинки, но винаги имаше някой собственик, който не се интересуваше от външния вид на къщата, или не можеше да си позволи необходимите за поддръжката средства. Местните жители винаги очакваха със страх смъртта на възрастните собственици, защото след това къщите неизменно бяха купувани от външни хора — привлечени от романтичната идея да имат вила в Езерната област, те харесваха освен това мисълта, че купуваха къщите евтино, а после ги реконструираха в съответствие със собствените си представи. Бяха все хора с дебели портфейли, които успяваха да изместят на търговете припечелващите по местни стандарти жители на селото, дори когато ставаше дума за най-занемарените имоти. Сърцето на Джейн се сви, когато видя нова табела, на която пишеше „Продава се“.

— Какво стана с госпожица Форсайт? — попита тя.

— Отново получи удар. Не можеше вече да се справя с къщата, затова се пренесе в старчески дом в Кезик — обясни накратко баща й, докато завиваше с ленд роувъра в тясната уличка, която водеше към тяхната ферма, в самия край на селото.

— Е, значи и нейната къща ще се превърне в поредната вила — въздъхна Джейн. През краткия си досегашен живот беше видяла как почти една трета от къщите в селото сменят собствениците си и на мястото на хора, които бяха в състояние да проследят родословието си на същото това място стотици години назад, идваха пришълци, които пазаруваха в далечни супермаркети и не се интересуваха от живота на селото, освен като от някаква консервирана старина.

— Да, съмнявам се, че някой тук би имал пари да я купи — съгласи се Алан. — Но пък нали се сещаш за къщата до пощата; онези двамата, които я купиха, се заселиха да живеят тук постоянно. Тя работи нещо с компютри, а той издава списание за туристи — баща й поклати глава. — Не ми прилича на сериозна работа, но поне не са от онези, дето идват тук само през почивните дни.

Алан мина през портата, която водеше към техния двор и спря край бараката за агнетата. Ниската селска къща сякаш се гушеше в хълма, потъмнелите от времето каменни стени се сливаха естествено с околния пейзаж. Светлина, жълта като масло, струеше през прозорците на кухнята — дъждът размазваше очертанията им. Те забързаха под дъжда към задния вход, и веднага щом влязоха в настланото с каменни плочи антре, започнаха да се изтръскват като кучета. Прекрасният аромат на печено агнешко с розмарин и чесън ги посрещна и обгърна уютно.

Джуди Грешам се появи на прага на кухня бършейки ръце в джинсите си.

— Джейн! — възкликна тя доволно. Въпреки нелекия й живот на фермерска съпруга из тези хълмисти земи, възрастта не се отразяваше зле на Джуди. Приличаше по-скоро на четиридесетгодишна, отколкото на прехвърлила петдесетте, тъмнокестенявата й коса беше все още гъста и лъскава, каквато беше, когато Джейн обичаше да я навива около пръстите си като дете. Когато й гостуваха състуденти, Джейн винаги се наслаждаваше на удивените им погледи при първата им среща с майка й. Баща й вероятно отговаряше на очакванията им — набит мъж със загрубяло от живот на открито лице, облечен в работен комбинезон или джинси и груба карирана риза. Но майка й ги изненадваше. Ако бяха очаквали някоя розовобузеста фермерка с плисирана пола и престилка, която бърка ябълков мармалад, тананикайки си „Йерусалим“[1], за свое учудване виждаха пред себе си стройна, добре поддържана жена, която обикновено ходеше с джинси и елегантни блузи, беше винаги гримирана, с обици и поддържани нокти. Чертите на овалното й лице бяха дребни, но правилни — на Джейн й се искаше да бе наследила тях, а не дълбоко поставените очи на баща си, широките му скули и характерния нос. До майка си Джейн винаги се чувстваше прекалено едра, недодялана и общо взето, като разочарование. Това обаче беше нейно лично тълкувание — Джуди никога не бе показала нито с думи, нито с поведение нещо друго, освен задоволство от външния вид на дъщеря си.

Сега тя прегърна силно Джейн, а после се отдръпна и започна да я оглежда критично.

— Чудесно изглеждаш — каза тя. — Имам чувството, че не си се прибирала у дома от години.

— Само няколко седмици, мамо — възрази Джейн.

— По-скоро няколко месеца — майка й се обърна и влезе в кухнята, уверена, че дъщеря й и мъжът й ще я последват. На изтърканата до блясък чамова маса, на която семейството се хранеше кой знае откога, беше сервирано за вечеря. Чашите за вода проблясваха на меката светлина.

— Дойдохте съвсем навреме — продължи Джуди. — Бутчето е готово. Хайде, сядайте.

Беше си у дома от пет минути, а вече имаше чувството, че Лондон е много далеч, в чужда страна. Така си мислеше Джейн, докато наблюдаваше как майка й трупа печени картофи до дебелите резени агнешко печено. Колкото и да се опитваше да се убеди в противното, очевидно мястото й си беше тук. Тук се чувстваше по-жива. Вече й беше невъзможно да повярва, че същата тази сутрин беше разговаряла с лондонски гангстер в жилището му. Ако разкажеше тази история на родителите си, те щяха да зяпнат ужасено, очите им да се разширят от тревога и недоумение. „При това ще са прави“, мислеше Джейн, докато поемаше чинията и я поставяше пред себе си.

Едва беше изяла две хапки от агнешкото, което се топеше в устата, и чу, че входната врата се отвори.

— Аз съм — подвикна брат й откъм антрето. Чу се шумолене, докато той сваляше якето си.

Джуди доби леко гузен вид.

— Матю! Каква приятна изненада! — каза тя, когато синът й влезе, отмятайки мокрите си къдрици от челото.

Матю Грешам се огледа набързо и по устните му се плъзна горчива усмивчица.

— Очарователно — отбеляза той. — Донесох онова списание, което си поискала от Даян — обърна се той към Джуди, подхвърли на масата едно навито на руло списание за градинарство, издърпа един стол назад от масата и се тръсна на него като нацупено дете. Джейн наблюдаваше постепенно развиващото се списание и чакаше следващата реплика.

— Какво правиш у дома в средата на седмицата, при това посред семестъра? Да не си оплескала нещо, сестричке?

— Научна командировка — отвърна Джейн. — Радвам се да те видя, Матю — допълни тя в опит да се държи дружелюбно.

— Добре са си някои — отбеляза Матю. После подуши въздуха. — Вкусно мирише. Агне ли си заклал, татко? Значи мога да се надявам на нещо по-добро от спагети с доматен сос за неделната вечеря.

Джуди стисна неодобрително устни, но премълча. Джейн се питаше дали брат й не би се развил по съвсем различен начин, ако майка й не го бе оставяла да се налага винаги, докато беше дете.

— Майка ти прави прекрасна домашна паста — намеси се баща им. — Нейните талиатели са ненадминати. При това приготвянето им изисква доста повече труд, отколкото изпичането на едно агнешко бутче. Това вероятно щеше да ти бъде ясно, ако поне веднъж се беше опитал да помогнеш в кухнята.

Матю повдигна вежди.

— Та по какъв повод е творческата командировка? Свободно време, за да закърпим нараненото сърце, така ли?

Джейн поклати глава. Насилената усмивка не слизаше от устните й.

— Забелязвам, че поведението ти става все по-очарователно и тактично. Не, Матю, идването ми няма нищо общо с Джейк. Трябва да потърся определени документи и ръководителката на катедрата се съгласи с мен, че работата е спешна.

— Какви документи ще търсиш? Все още ли продължаваш да чоплиш за изгубения шедьовър на Уърдсуърт? — Матю се пресегна, взе си парче агнешко от подноса, лапна го и измърмори нещо одобрително. После изведнъж се изкиска. — Аха, ясно. Успяла си да убедиш лековерната си шефка, че трупът в тресавището е… уау! Не кой да е, а самият Флечър Крисчън — той отново изкриви лице в кисела гримаса. — Божичко, как лесно се подрежда всичко при теб. Дощяло ти се е да прекараш няколко дни край езерата и мама да ти готви? Веднага скрояваш някаква откачена теория и успяваш да убедиш всички около себе си да играят по свирката ти.

— Стига вече, Матю — намеси се Алан. — Няма и пет минути, откакто сестра ти си дойде.

— А и не виждам от какво можеш да се оплачеш — допълни Джуди оживено. — Имаш добра работа, хубава жена и едно чудесно момченце. Милиони хора биха били щастливи да са на твое място.

— Това е, нали, Джейн? — продължи безмилостно Матю, без да обръща внимание на родителите си. — Появяваш се отново тук в целия си блясък, откриваш епическата поема на стария Уили за „Баунти“ и ставаш богата и прочута?

Джейн преглътна с усилие несдъвканата хапка и изгледа яростно брат си.

— Проучвам определена хипотеза. Но дори да открия нещо, няма да забогатея аз, а наследниците на Уърдсуърт — или изобщо хората, които имат наследствени права върху предполагаемото откритие.

Матю доби презрително изражение.

— Хайде да не се правим на наивни, сестричке. Ти май наистина си единственият човек на света, който вярва в съществуването на вълшебния ръкопис. Но ако все пак успееш да го откриеш, това ще ти проправи път към успеха. Блестяща кариера за момиче от затънтено селце в Езерната област.

— Я ми кажи, как биха преживявали местните хора, ако не беше интересът на туристите към културното ни наследство? — парира Джейн. — Има други, не по-малко красиви части на Англия, които могат само да мечтаят за такива приходи от туризъм, каквито получаваме ние. Връзките на литературната ни история с Езерната област са една от основните подбуди, водещи хората тук. Независимо от това дали конкретният повод е Уилям Уърдсуърт, Биатрикс Потър, Ръскин или Артър Рансъм. Наследството, което са ни оставили, ни дава много повече от това, което те някога са получили по тези земи.

— Но тази твоя идея не е нещо, благодарение на което в областта ще дойдат повече пари или ще гарантира нови работни места в туристическата индустрия — така е, нали? Това няма да гарантира за в бъдеще работни места за децата, на които преподавам, нито пък на техните родители. Просто една шепа хора, нямащи никаква връзка с нас, ще забогатеят — Матю поклати глава. — Никога не съм предполагал, че ще станеш като онези, които се отнасят към тези земи като към дойна крава.

— В такъв случай съм продължител на прастара и благородна традиция, Матю. Уърдсуърт и приятелите му също са част от нея — и към тях ли се отнасяш с презрение? — тонът на Джейн стана остър. Знаеше, че това е достатъчно, за да накара Матю да млъкне.

Той вдигна ръце в знак, че се предава.

— Ти имаш отговор за всичко, Джейн — побутна стола си назад така, че краката му изскърцаха по каменния под. — Време е да се прибирам. Имам да подготвям уроци — това е най-близкото подобие на творчески отпуск, което ми се полага. — Той стана. — Докога ще си тук?

— Две седмици. По кое време в събота е най-удобно да се видя с Даян?

Матю сви рамене.

— По всяко, ако продължава да вали. А изглежда, че няма да престане през идните няколко дни.

— Кажи й, че ще мина. Много ми се иска да видя Гейбриъл.

— Сигурна ли си, че ще можеш да отделиш време да позираш в ролята на леля? Искам да кажа, нали те чака научна работа?

— Няма ли да пораснеш, Матю? — каза уморено Алан.

Матю изсумтя презрително.

— Не съм аз този, който си играе на Острова на съкровищата, татко. Ако на някого му е време да се сбогува с детските си фантазии, това е Джейн. Хайде, сестричке, събуди се и си изпий кафето. Не е вярно, че ако стигнеш до другия край на дъгата, ще откриеш сандък с жълтици. Време е да се присъединиш към нас, обитателите на действителността.

Преди „Баунти“ да потегли към Южните морета, корабът бе специално пригоден да може да поеме товара от плод на хлебно дърво, който трябваше да натоварим и върнем тук. Поради това екипажът трябваше да се примири с много малкото останало пространство — както за редовите моряци, така и за офицерите. При такава теснотия между членовете на екипажа винаги възниква напрежение, а за нас, офицерите, беше невъзможно да се държим настрани от дребнавите спорове, които възникват и се задълбочават на корабите за далечно плаване. Но това не би било толкова тежко, ако не беше тиранията на Блай. Тормозеше и моряци, и офицери. През по-голямата част от времето отношението му към мен правеше изключение, защото като че ли все още държеше на доброто ми мнение за него. Канеше ме да вечеряме в неговата каюта, когато не бях на вахта. Признавам, от самото начало се притеснявах от това подчертано предпочитание. Не ми се искаше хората да мислят, че съм в съюз с Блай. А ме измъчваха и някои съмнения относно естеството на неговата привързаност към мен.

[1] Химн по стихове на Уилям Блейк, музика Хюбърт Пари, считан за най-популярната английска патриотична песен. — (Бел.прев.) ↑

11

Влажната мъгла притискаше тежките миазми на замърсения град ниско над земята. Тя драскаше гърлата, караше пушачите да кашлят по-силно от обикновено, и обкръжаваше осветяваните от уличните лампи глави на минувачите със светли ореоли. Мъглата придаваше романтичен вид и на озарените от прозорците улици, но не успяваше да подлъже никого. Улиците пустееха — малцина бяха склонни да се откъснат от телевизорите в такава вечер.

Тенил се протегна и погледна часовника на компютърния екран. Минаваше десет. Време беше да предприеме нещо. Част от нея предпочиташе да си остане тук, сгушена в апартамента на Джейн като в пашкул, напълно изолирана, което би й позволило да си представя, че животът й е по-различен от това, което й предлагаше суровата действителност. Но друга част се изкушаваше да провери дали действително може да разчита на Джейн и на предполагаемия си баща. Събра вещите си и се потътри към вратата. Огледа се за последен път, убеди се, че ключът е все още в джоба й, и излезе в мрака на нощта. След топлината на жилището студът и влагата я накараха да потръпне, докато бързаше по вътрешния балкон към стълбищната площадка. Тъкмо бе започнала да се изкачва към апартамента на леля си, когато чу глух гърмеж. Мъглата заглушаваше звуците, затова и Тенил не успя да прецени откъде се чу гърмежът. Но в Маршпул Фарм звуците от неизяснен произход бяха нещо обичайно, затова и тя почти не обърна внимание на това, което чу. Изкачвайки се забързано към последния завой, Тенил осъзна, че чува стъпки. Някой слизаше отгоре, точно насреща й. Едър, самоуверено стъпващ човек, ако се съдеше по звука. Тя инстинктивно се прилепи към стената, за да направи път. По тези места имаше значение правиш ли път или не — понякога от това зависеше дали ще се прибереш здрав и читав у дома.

Тя се изкачи на площадката и се озова лице в лице с Джон Хамптън, който слизаше бързо надолу. Връхлетяха я куп объркани чувства — страх, лошо предчувствие, но и любопитство. Ако той се изненада да я види, не го показа с нищо. Дори не забави крачка, само й хвърли бърз поглед, с напълно безизразно лице. Но докато минаваше край нея, каза съвсем тихо:

— Не си избрала подходящо време да се прибираш, Тенил.

Тя се закова на място и го проследи с поглед. Щастието избуя като крехък кълн в душата й. Беше го направил! Беше го направил заради нея. Тенил се ухили и затича към вратата на техния апартамент. За първи път, откакто познаваше Джино, бе обзета от нетърпение да го види. Съмняваше се, че би се осмелил да й посегне в близкото бъдеще.

Външната врата беше открехната. Тя я побутна и влезе. Долови особена миризма — така миришеше след фойерверки. В антрето беше тъмно — като изключим тънките ивици светлина, които очертаваха вратата на дневната. Тенил бутна вратата. На лицето й грееше усмивка на нетърпеливо очакване.

Това, което видя пред себе си, нямаше нищо общо с очакванията. Предполагаше, че ще завари Джино, сгърчен от страх на дивана — но единственото, което можа да различи в останките му, бяха неговите панталони.

В горната част на тялото му не бе останало нищо, което да наподобява човек. Беше просто купчина разкъсана плът, примесена с парчета плат, сякаш дъвкани от някого. Кожата висеше на парцали от главата и шията в страховито подобие на накити. По дивана и стената зад него бяха полепнали окървавени късчета плът и кичури коса. Вътре в дневната миризмата беше по-различна — мирис на изпражнения, барут и някакъв метален вкус подразниха гърлото й. Чувстваше, че й се повдига, но видът на ужасните човешки останки на дивана сякаш я хипнотизираше. Имаше чувството, че съзнанието й е разделено на две — едната му част ликуваше поради съзнанието, че е в безопасност, а другата се чудеше защо още не е почнала да пищи.

Тенил пристъпи напред и едва не се препъна в нещо, което лежеше на излинелия килим. Все още напълно зашеметена, тя се наведе и вдигна предмета. Беше пушка с рязана цев — дървото на приклада й се стори топло. Тя плъзна несъзнателно пръсти по гладкия метал на дулото. Това беше приятелят, донесъл й спасение. Това беше избраното от баща й оръжие.

Мисълта за Джон Хамптън я разтърси. Ужасът на това, което виждаше, й подейства като удар в лицето. Цялата разтреперана, тя хвърли уплашено и с отвращение пушката. Сега отпечатъците й бяха останали навсякъде по нея. Споменът за безброй телевизионни сериали й подсказваше смътно какво означаваше това. Трябваше да предприеме нещо. Не беше достатъчно просто да избърше пушката. Знаеше, че колкото и хитро да е действал баща й, трябва да са останали незабележими с просто око следи. Беше гледала достатъчно епизоди от документалните сериали на съдебномедицински теми, за да е наясно, че нито тя, нито баща й са в безопасност.

Откъсвайки с усилие очи от останките на Джино, Тенил опита да се овладее, поемайки треперливо дъх. Трябваше да направи нещо. Но какво? Трябваше да излезе от тази стая, за да може да мисли свързано.

Излезе, препъвайки се, обратно в антрето и приклекна, притиснала главата си с ръце. Трябваше да има нещо, което да направи, за да е сигурна, че няма да обвинят баща й. Той й се беше притекъл на помощ, когато тя се нуждаеше от него. Сега според нея беше редно тя да му се отплати с подобен жест. Така би му показала колко цени това, което бе направил за нея.

Опитваше се да измисли нещо, припомняйки си предаванията за истински криминални случаи, които гледаше в късните часове. Всяка вечер нов мъртвец, а всеки мъртвец означаваше ново разследване, нови идеи и съвети за тези, които бяха достатъчно интелигентни, за да осъзнаят значението им и достатъчно хладнокръвни, за да ги приложат на практика.

Лицето и се проясни. Огън — огънят пречиства всичко. Разбира се, нямаше да замаскира факта, че Джино е бил разкъсан с изстрел на рязана пушка преди началото на пожара, но ако огънят беше достатъчно силен би могъл да заличи всякакви следи от нейното присъствие и от присъствието на баща й на местопрестъплението. Тенил скочи на крака. Сега трябваше само да прецени как да осигури възможно най-голямо разпространение на пламъците. Съжаляваше, че не живее в някоя от онези къщи с градински бараки — там обикновено се съхраняват всякакви препарати, с които всичко би пламнало като суха слама. Гориво за машината, с която косят тревата. Шишета с възпламеняваща течност за скара на открито, все такива неща.

Тенил отиде в кухнята и отвори шкафа под умивалника. Белина, омекотител за тъкани, почистващ препарат. Не й вършеха никаква работа. Тя затвори с трясък вратата и отиде в стаята на леля си. Каза си, че щом парфюмът е алкохол, изпаренията му можеха да усилят пламъка. Взе няколкото шишенца от тоалетната масичка на Шарън, и тогава видя голямо шише с лакочистител — той щеше да се възпламени, в това беше убедена. Добави го към плячката си и се канеше да се върне в дневната, когато видя през открехнатата врата на едно шкафче нещо, което привлече вниманието й. Бръкна и извади голям флакон с газ за запалка.

Преди да влезе в дневната, Тенил притвори очи за миг и се опита да се успокои.

— Стегни се, момиче — каза тя на глас и се насили да влезе. Този път се постара да не гледа към Джино. Отиде до дивана и изля върху него всички шишета. Обгърна я сладникав, тежък мирис, измествайки вонята на жестокост и смърт. После Тенил притисна накрайника на флакона с газта към дървената странична облегалка на дивана. Газта потече по изподрасканата, лакирана повърхност и започна да се просмуква в тъканта наоколо. Острият, мазен дъх на бутан я накара да сбръчка нос и да отвърне лице. Изчака, докато контейнерът се изпразни докрай, после го хвърли на пода.

Сега оставаше само да запали проклетото нещо. Къде ли беше запалката на този мръсник? Първоначалната еуфория я беше напуснала; беше започнала да осъзнава необратимостта на смъртта и че присъдата е била произнесена почти без замисляне. Колкото и да беше благодарна на баща си, не можеше да се самозаблужава, че е било редно да постъпи така. Наистина нямаше сили да погледне към Джино.

Тенил заобиколи краката, които стърчаха от дивана, подритвайки пушката по-близо към трупа. Диванът сигурно щеше да пламне като факла. Шарън го беше купила от някакъв съмнителен магазин за мебели на втора ръка, несъмнено беше от нискокачествени, леснозапалими материали. Погледна към бъркотията върху малката масичка до дивана. Чашата, от която Джино беше пил, беше счупена от отклонил се изстрел, цигарите и запалката му бяха мокри от разлелия се ром и посипани с натрошени стъкла. Тенил измъкна запалката и изкриви лице, когато пръстите й докоснаха лепкавата течност. Отиде заднешком до вратата и се запита как да действа оттук нататък. Не й се искаше да бъде прекалено близо до дивана, когато щракнеше запалката. От друга страна, не биваше да е прекалено надалеч, ако искаше огънят да се разгори добре.

— Стига си се размотавала — упрекна се тя, пристъпи крачка напред към дивана и щракна запалката. Стори й се, че пламъкът е по-висок от обикновено. Протегна ръка, колкото можеше, и поднесе запалката към мократа тапицерия. Беше още съвсем близо, когато се разнесе съскане и огнен език плъзна по намокрената от нея част от дивана. Пламъците веднага заблизаха възглавниците, върху които лежеше Джино.

Тенил отскочи плахо, готова да бяга. Но все пак искаше да се убеди, че това не е само единично огнище, че всичко ще се разгори така, както го искаше. Само след секунди съмненията й се разсеяха. Пламъците поглъщаха светкавично евтината изкуствена материя, разтапяха я и над дивана започваше да се вие пушек на черни, мазни спирали.

„Време е да изчезвам“, каза си Тенил, обърна се и хукна към външната врата. Затвори я здраво и побягна по балкона към стълбите. Слава Богу, ключът за апартамента на Джейн беше още в нея. Можеше да се скрие там, да изпере дрехите си в пералнята на Джейн и после да твърди, че не е припарвала горе тази вечер. Джейн щеше да я подкрепи, защото не знаеше, че Тенил има копие от ключа. Щеше да е убедена, че ако излезеше, момичето не би имало възможност да се върне отново в апартамента.

Тенил стигна до площадката и се обърна, хвърляйки последен поглед назад. Не се забелязваше нищо особено, освен че светлината зад спуснатите пердета беше по-оранжева. Запита се дали да се обади на пожарната. Не искаше огънят да излезе извън апартамента и да пострадат други хора. Но ако се обадеше, рискуваше да я спипат — знаеше, че телефонните обаждания в пожарната се записват и че записите се пазят.

Пердетата трепнаха. Скоро и те щяха да пламнат и някой със сигурност щеше да забележи какво става. Щяха да повикат пожарната. Тенил се обърна рязко и затича надолу по стълбите. Всичко щеше да бъде наред. Все някой щеше да види.

Тя не знаеше, че някой вече беше видял.

Говоря така не за да приписвам нечисти помисли на Блай. Той никога не се е провинявал в содомия спрямо мен, нито пък съм чувал да е проявявал подобни склонности спрямо другиго. Не, работата е по-скоро там, че след като ме бе избрал за свой фаворит, този човек приемаше добрите ми чувства към всеки друг като лично оскърбление. Един от другите офицери на това плаване, Питър Хейуд, беше мой далечен роднина. Неговото семейство прояви много голяма човечност към моето, когато ни се наложи да отидем да живеем на остров Ман. За мен беше едновременно дълг и удоволствие да се грижа за този млад човек, поради което станах прицел на постоянни обвинения от страна на Блай. „Остави момчето да се оправя само, драги“, повтаряше той често. Отказваше да разбере, че грижите, които аз полагах за Хейуд бяха идентични на предпочитанието, което самият той проявяваше към мен като негово протеже. Суетата му не можеше да допусне мисълта, че бих предпочел обществото на друг човек.

Напрежението достигна до критична точка в Отахейте, и то по много мъчителен начин.

12

Когато излезе от двора на фермата, възседнала колелото си, Джейн си пое дълбоко дъх, наслаждавайки се на аромата на есенната утрин. Беше прекрасен ден, учудващо топъл за това време на годината. Въздухът беше кристалночист след снощния дъжд, пъстреещите листа на дърветата изглеждаха още по-ярки, сивите и зелени цветове на околния пейзаж бяха по-наситени. Слънцето тъкмо се издигаше над Хелвелин и бе увенчало със злато върха. Тя се обърна и погледна нагоре, към масивните очертания на Лангмиър — скалистите зъбери на планината тъмнееха на фона на небето. Оттук виждаше и овцете на баща си като сивкави и бели петна, разпръснати из орловата папрат и оскъдната трева в мочурливото планинско пасище. На устните й изгря усмивка. Последните остатъци от бремето на градския живот се свлякоха от нея. Тук се чувстваше на мястото си.

Тя потегли надолу по хълма, към селото, пускайки колелото да се движи по инерция. Беше минавала безброй пъти оттук, но както винаги, внезапно разкриващата се от високото, гледка накара сърцето й да трепне — слънчевите лъчи играеха по единия край на езерото Търлмиър, ясно открояващите се скалисти възвишения над него се издигаха високо в небето. Запита се как ли се е почувствал Флечър Крисчън, когато се е озовал отново тук след Южните морета? Дали е изпитал възторг и облекчение в прегръдката на познатите планини, когато е видял познатите пастелни тонове от детството си? Или е тъгувал по силния, невероятно ярък колорит на тропиците? Може би костите са го болели от студа и влагата, и той си е спомнял с копнеж топлото южно слънце? Може би тук жените са му се стрували бледи и безинтересни в сравнение с екзотичната красавица, която му е родила син? Дали е изпитвал чувството, че се е прибрал у дома, или е считал, че след Питкеърн просто се е озовал в нов затвор?

Каквато и да е била историята му, тя неминуемо би възпламенила въображението на Уърдсуърт. Джейн извика в мислите си образа на поета, седнал в градината на Дъв Котидж, привел глава над непокорните стихове на „Прелюдия“ — този дълъг разказ за младежките му години, писан, преписван и дописван в продължение на почти петдесет години. Толкова неща са били премълчани и разкрасени. Въпреки впечатлението за откровено излияние, създавано от поемата, биографите вече са доказали, че става дума за стройно изграден разказ, заличаващ всякакви съмнителни подробности от лично или политическо естество от ранните години на Уилям. Това не намаляваше поетическата стойност на произведението, но хвърляше сериозни съмнения върху възможността да се приема като източник на биографични данни. Което, колкото и да е парадоксално, затвърждаваше убеждението на Джейн, че теорията й е основателна. Това, че в творчеството на Уилям отсъстваха преки писмени доказателства за истинността на събитията от нейната хипотеза, далеч не означаваше, че те не са се случили, като се вземе предвид колко други неща е пропускал съзнателно в произведенията си.

Джейн продължаваше да върти педалите надолу по склона на Лангмиър, съпровождана от бързия ромон на буйната планинска речица Ланг, чиито води скачаха от праг на праг надолу към Търлмиър. Когато намали скоростта, наближавайки мястото, където планинският път се вливаше в шосето при Таун Хед, Джейн се запита дали Уилям е разпознал незабавно блудния син, когато са се срещнали отново. Спомняше си съвсем ясно описанието на двайсет и три годишния Крисчън, направено от Блай в началото на плаването. Бил висок пет фута и девет инча — тоест над средния ръст за онова време. Бил доста мургав, а годините, които прекарал под силното южно слънце, брулен от морските ветрове, вероятно са направили кожата му още по-тъмна. По думите на Блай, бил „строен и силен“, макар и леко кривокрак. Във въображението си Джейн го виждаше като образ от картина на Караваджо — седнал на капитанската трапеза, потънала в меки светлосенки, а тъмните му очи блестяха на светлината на свещите. Имал е забележителна, характерна външност. Вероятно наблюдателният поет е успял бързо да разпознае в странника буйния младеж, когото помнел от юношеските си години. Това трябва да го е разтърсило из основи. Тъкмо когато бил успял да разкраси спомена за собствената си не особено благопристойна младост и да преоткрие себе си като творец с морален авторитет, пред него се изправя човек, спечелил си възможно най-лоша слава през последните години, и иска от него помощ, разчитайки на старото им приятелство. Положението несъмнено е било драматично. Срещата вероятно е нямала свидетели — на Уилям е било спестено поне това притеснение. Несъмнено са се видели насаме — Флечър не би поел риска за друг вариант.

Джейн подмина отклонението за Грасмиър, където шосето завиваше. Веднага след завоя пред нея се появиха пътепоказателите за Дъв Котидж и музея на Уърдсуърт. Надяваше се днес да не е особено оживено, не като през лятото, когато малките стаички в които някога семейство Уърдсуърт е водело своя въздържан, ограничен от социални условности живот, бяха постоянно претъпкани с туристи. Уилям вероятно би счел, че хората просто му отдават дължимото — никога не се е съмнявал в своя гений, безпокояла го е единствено мисълта дали обществеността го оценява по достойнство.

Джейн остави колелото си пред приятното кафене с дървени маси и столове и влезе вътре. Антъни Катоу седеше в един ъгъл и четеше сутрешния вестник. С дългата си побеляла коса, вързана на опашка, и кацналите на носа му очила с елипсовидни стъкла той приличаше повече на застаряващ рокер, отколкото на музеен куратор. Носеше това, което Джейн определяше като негова работна униформа — протрити джинси, кожени ботуши, джинсова риза и кожен елек, чиито многобройни джобове бяха издути от записките, които си правеше постоянно, а после прилагаше в така наречените „работни досиета“. Независимо от външния му вид, на този свят несъмнено нямаше човек, който да знае повече за живота и творчеството на Уилям Уърдсуърт и за неговото семейство. Целият му съзнателен живот бе посветен на почти фанатично търсене и събиране на сведения за поета и неговия свят. Нещо повече, той не пазеше ревниво натрупаните познания за себе си — потискащо често срещан обичай в академичния свят, както Джейн вече бе установила. Антъни споделяше всичко, което знаеше, с неограничена щедрост. Някои биха казали, че склонността му да споделя знанията си става понякога досадна — но Джейн никога не би се присъединила към такова мнение.

— Добро утро, Антъни — подвикна тя, насочвайки се към неговата маса.

Антъни вдигна очи и грубо изсеченото му лице грейна в усмивка.

— Джейн, мила — каза той с плътен и мек глас, топъл като току-що изваден от фурната сладкиш. — Толкова се радвам да те видя.

Той стана от стола, разгъвайки високата си фигура, и й протегна ръка. Джейн стисна топлата му, суха длан със студените си пръсти.

— Ама ти си премръзнала! — възкликна той.

— Слязох с колелото от Фелхед. Когато тръгнах, ми се стори, че времето е меко, но се оказа малко по-студено, отколкото очаквах — призна тя със съжаление.

— Градският живот те е развалил. Почваш да губиш жилавостта на местните хора — отбеляза той и й наля кафе.

— Не, жилавостта е вродена — студът трудно може да ме уплаши — отвърна Джейн и отпи с наслада от кафето.

— Е, Джейн, трябва да кажа, че това писмо на Мери страшно ме заинтригува. След като говорих с теб, го намерих — точно там, където ти каза. — Той поклати глава и сви неодобрително устни. — Странно как никой досега не е попадал на него. Странно наистина, но от друга страна в архива все още има прекалено много документи, които не са описани по всички правила.

— А и това писмо беше поставено в погрешния плик. Как мислиш, дали това, за което намеква Мери, може да е поема?

Той подръпна долната част на ухото си.

— Мери наистина не казва нищо конкретно — много е дразнещо, нали? Може да става дума за писмо, за предварителни бележки за поема, а може и да е наистина завършената поема, а може да са и трите неща. Кажи ми, защо мислиш, че е поема?

— Мисля, че Флечър Крисчън се е върнал в Англия — каза Джейн без предисловия. Имаше чувството, че вече дни наред разказва тази история. Но съзнаваше, че трябва да спечели Антъни на своя страна, затова беше готова да започне отначало.

Усмивката на Антъни беше малко снизходителна.

— Аха, онази стара местна легенда. Е, макар да е малко невероятно, не можем да изключим напълно и тази възможност.

— Радвам се, че мислиш така. И така, според мен той е напуснал Питкеърн през 1793 или 1794 година. Със сигурност преди родените там деца да са били пораснали дотолкова, че да имат някакъв спомен за него. Трудно е да се прецени колко време му е било необходимо, за да се върне в Англия. Независимо от това дали е успял да се измъкне на някой китобоен кораб, или е успял да се добере до Южна Америка с някоя от лодките на „Баунти“, след това е трябвало да прекоси и Атлантическия океан, като вероятно е работил като обикновен моряк, за да заплати пътя си. Всичко това е отнело доста време, може би години.

Антъни кимна.

— Съгласен съм.

— От друга страна, макар да е предполагал, че е осъден задочно като главатар на бунта, е нямал основание да предполага, че някой извън хората, пряко свързани с флота, е наясно с този факт. Нямало е как да знае, че феноменалното плаване на Блай е превърнало бунта на „Баунти“ в някогашен еквивалент на „Сървайвър“. Откритието, че се е прочул, и то с възможно най-лоша слава, трябва да е било тежък шок за него.

Антъни се намръщи замислено.

— Той е бил интелигентен човек, този твой господин Крисчън, нали?

— Да, в това отношение съвременниците са единодушни. Защо?

— Би било по-смислено, преди да реши да потегли за Англия, да се опита да установи контакт с някой у дома — с човек, комуто се е доверявал. Най-малкото така би подготвил почвата за предстоящото си завръщане.

Джейн кимна.

— Безспорно.

— А това би обяснило странния случай с писмото на Уилям до „Уикли Ентъртейнър“ — допълни Антъни. — Ти, разбира се, знаеш за него.

— Уилям пише до вестника, за да изрази възмущението си от някакъв материал, който бил представян като написан от Флечър — в него се описват приключенията му след бунта на „Баунти“. Виждала съм и памфлета, който наистина е възмутителен боклук.

— Въпреки това очевидно е станал доста популярен сред широката публика, щом Уилям е счел за нужно да се намеси и да го разобличи като измама. Това не само е единственият случай, когато изобщо е писал нещо във връзка с бунта, но е и единственото негово писмо до вестник, в което се е подписал със собственото си име, а не с псевдоним. Доколкото си спомням, в него той твърди, че разполага с най-солидни основания за твърденията си. Което може да означава, че Едуард Крисчън е знаел точно къде се намира брат му, или поне е знаел достатъчно, за да убеди Уилям да заяви публично, че памфлетът е измишльотина отначало докрай.

— Антъни се облегна назад, видимо доволен от хода на разсъжденията си. — Дотук всичко звучи логично. Но как можем да стигнем оттук до предполагаемата поема?

Джейн се усмихна.

— Всичко е въпрос на хронология. Предполагам, че Флечър е предпочел да остане извън Англия, докато шумотевицата около „Баунти“ поутихне. Мисля, че се е върнал някъде около 1804 година.

— Защо точно тогава?

— Междувременно Англия вече била във война с Франция и мислите на всички, които имали нещо общо с флота, се занимавали само с Наполеон. Нелсън бил героят на флота, чието име се повтаряло от всички — Нелсън, а не Блай. Били изминали десет години, откакто Флечър избягал от Питкеърн и аз предполагам, че е бил ожесточен и озлобен, задето Блай му бил отнел възможността да прекара тези години в родината си. Вероятно е искал отчаяно да представи и своята версия на случая. Ти не би ли се чувствал така на негово място?

— Несъмнено — Антъни потърка брадичката си. — Сега вече виждам накъде водят разсъжденията ти. През 1804 година Уилям бил вече не само поет със значителна репутация, но и вниманието му вече се било изместило от лириката към епическата поезия. По това време работел върху „Прелюдия“. Нищо чудно дори насън да е говорел в ямбически пентаметър. Бил е в най-подходящия етап от творческото си развитие, за да се заеме с предоставения му материал.

— Именно. А какво по-естествено от това Флечър да се обърне към Уилям? Кой би бил по-подходящ да представи неговата страна на историята от приятеля му от детинство?

— Представяш ли си колко разочарован е бил Флечър, когато разбрал, че Уилям няма никакво намерение да публикува поемата — Антъни й се усмихна и около ъгълчетата на очите му се образуваха ситни бръчици. — Джейн, признавам, че си успяла да съчиниш хубава история въз основа на почти никакви факти. Как възнамеряваш да й придадеш по-реално звучене?

Джейн се ухили.

— Е, Антъни, ако живеехме в идеален свят, бихме отворили някоя от архивните ти кутии и бихме открили в нея бележките на Уилям заедно със завършената поема.

— Но след като е ясно, че това няма да се случи…

— Ще трябва да открия отговора на Джон на писмото на Мери. От него бих могла да разбера къде да търся това, което Уилям не е искал да бъде открито от никого.

Антъни изду устни.

— Не си спомням да съм попадал някъде на нещо подобно.

„А ако беше попадал, щеше да помниш“, допълни на себе си Джейн. Все още си спомняше как веднъж попита Антъни дали знае кога е бил направен задният вход на Дъв Котидж. Без да се поколебае, Антъни отговори: „Трябва да е било през март 1804. Дороти споменава за отварянето на задна врата в едно свое писмо от март“. Ако писмото на Джон до майка му беше в архивите, Антъни щеше да знае.

— Жалко — каза тя.

Антъни вдигна назидателно пръст.

— Има обаче още няколко кутии със семейни писма, които не са описвани. Стоят си на дъното на един шкаф от години. Открихме ги тъкмо когато вече опаковахме архива за пренасянето му в новия център. Дебора ги прегледа набързо и установи, че са писани след смъртта на Уилям, затова решихме, че описването им не е особено спешно. Нямам нищо против да си опиташ късмета с тях.

— Антъни допи кафето си и незабавно стана — не обичаше да си губи времето. — Разбира се, услугата си има цена — допълни той, докато двамата се упътваха към кухнята.

Джейн трепна учудено. Не беше обичайно за Антъни да настоява толкова директно за ответна услуга. В повечето случаи подходът му беше много по-дипломатичен.

— Разбира се — каза тя.

— Ще се наложи да огласиш безкрайната си признателност към новооснования културен център „Джъруд“ — заяви той и се обърна към нея, усмихвайки се лукаво.

— Струва ми се, че мога да си го позволя — отвърна Джейн, излизайки след него от заведението.

Пристигнахме в Отахейте на 25-ия ден на месец октомври 1788 след дълго, изпълнено с опасности плаване. Не успяхме да заобиколим нос Хорн, затова се наложи да се върнем обратно и да тръгнем по дългия път, покрай нос Добра Надежда. Хората бяха изтощени и боледуваха, въпреки че капитан Блай настояваше да танцуват всеки ден на палубата, защото това ги поддържало в добра форма. Отахейте се стори на всички ни като Рая на земята — място, надарено с всичко, за което може да мечтае човек. Радвах се на късмета си, когато бях изпратен на сушата, за да организирам изграждането на лагерни постройки, откъдето щях да надзиравам събирането на плодове от хлебно дърво — това беше и основната цел на пътуването ни. Сред хората, които избрах да ме съпроводят на сушата, беше и младият Питър Хейуд — отчасти и защото смятах, че под грижите ми ще е защитен от отмъстителността на капитана, който не би се поколебал да започне да го тормози, ако останеше на борда на кораба. Сега, като си припомням този момент, ми се струва, че тогава взех погрешно решение.

13

Тенил се стресна насън и се събуди. За миг я обзе паника — не можа да си обясни защо светлината не идва от обичайната посока. Измъкна се с усилие от непознатата пухена завивка в чуждото легло и се озърна уплашено, опитвайки се да разбере къде е. Тогава споменът за снощните събития я връхлетя, откъслечни картини се завъртяха в съзнанието й като в калейдоскоп на ужасите. Очите й бяха залепнали след съня, тялото й беше обляно в пот — мъчителните сънища бяха оставили горчив вкус в устата й.

Изтърколи се от леглото и хукна към банята — едва успя да стигне навреме, за да повърне в тоалетната. Лежеше сгърчена на пода, треперейки, докато нежеланите образи се въртяха пред очите й. Кръвта на Джино, разкъсаната му плът, дрехите му, превърнати в парцали. Тя не съжаляваше, че той е мъртъв — беше толкова млада, че представите й за света бяха все още черно-бели, с много малко сиви оттенъци. В нейните очи той беше боклук. Съжаляваше, че се наложи да види това, което бе останало от него, след като бе наказан напълно заслужено от баща й.

Изправи се тежко като стара жена и повлече крака към кухнята. Повръщането беше опразнило стомаха й и тя почувства глад. В хладилника имаше само малко сирене „чедър“, кутия портокалов сок, половин бурканче майонеза и няколко стръка пресен лук. Нямаше мляко, нито пък кока-кола.

— Не става — измърмори Тенил и започна да рови из кухненските шкафове. Пакет овесени бисквити. Ориз, спагети, консервирани домати, боб и леща, няколко пакета китайски оризови спагети, готови за ядене. Кафе, чай „Ърл Грей“, какао. Кутия корнфлейкс — от онези, пълнозърнестите, които бяха пълни със сушени плодове. Мърморейки под нос, Тенил взе кутията и изсипа част от съдържанието й в една купа, заля го с портокалов сок и го отнесе обратно в дневната.

Включи радиото и намери радиостанцията, по която съобщаваха местните новини. Искаше да разбере какво ще кажат за смъртта на Джино. Легна си обратно с храната и задъвка потиснато, докато чакаше новините.

Започнаха с някакви политически глупости. Тенил си зададе въпроса защо ли тонът на говорителите винаги е толкова жизнерадостен. Кого ли заблуждаваха? Да не би да си въобразяваха, че хората не забелязват какви гадости съобщават, само защото говорят така, като че казват някому, че е спечелил шестица от тотото? Говорителят продължи със същото несломимо добро настроение:

— Полицията започва разследване за убийство след големия пожар в апартамент в ползващия се с лоша слава жилищен комплекс Маршпул Фарм в Боу. Пожарникарите, потушавали пожара, открили в жилището труп на мъж. Криминален инспектор Дона Блеър, която води следствието, се обърна към обществеността с молба евентуалните свидетели да се свържат с полицията. — В ефира се включи друг, женски глас. — Считаме, че жертвата е била застреляна, а жилището е било запалено за прикриване на престъплението — каза жената със сух и делови тон. — Обръщаме се с молба към всеки, който е забелязал нещо подозрително в или около блок в на комплекса Маршпул Фарм снощи, между десет и единайсет часа вечерта, да се свърже с нас.

Тенил изсумтя подигравателно. Как пък не. Никой не би се осмелил да накисне Чука, ако искаше да доживее следващия си рожден ден. Говорителят премина към други новини и тя намали звука. В съобщението нямаше нищо изненадващо. Благодарение на многото изгледани сериали със съдебномедицински подробности й беше ясно, че огънят не би заличил факта, че Джино е бил застрелян преди избухването на пожара. Надяваше се обаче да са заличени следите, които биха насочили полицията към баща й.

Редно бе да обмисли как да се появи. Шарън надали щеше да се притесни особено, когато й кажеха, че са открили само един труп в огъня. Сигурно щеше да реши, че Тенил се е прибрала късно, и като е видяла многото полицаи и пожарникари, е направила това, което биха направили и повечето други обитатели на Маршпул Фарм — скрила се е някъде. Но нямаше да е зле да не отлага прекалено много появата си. Реши да продължи да слуша новините до следобедните часове, а после да се появи и да каже, че от страх е отишла да спи при някоя приятелка. Това би трябвало да уреди въпроса.

Два часа по-късно на външната врата се почука. Тенил, потънала в онлайн обсъждане на „Ода на една гръцка ваза“ от Кийтс, се стресна и измърмори:

— Да му се не види!

Тръгна на пръсти към вратата, трепвайки уплашено, когато неизвестният посетител почука отново — този път по-високо и по-продължително. Тенил се добра до вратата и се осмели да погледне за миг през шпионката и зяпна от удивление.

Последният човек, когото бе очаквала да види пред вратата на Джейн, беше онзи боклук Джейк Хартнел. Той се беше разкарал отдавна. Джейн не каза нищо особено, но Тенил бе забелязала колко измъчено беше лицето й, когато обясняваше, че е заминал за Гърция. Вероятно обаче безполезният мухльо се беше издънил в Гърция, затова се беше довлякъл отново. Е, тя със сигурност нямаше да му отвори, нито пък имаше намерение да каже на Джейн, че е идвал.

Капакът на пощенската кутия тракна и Тенил се притисна към стената, затаила дъх.

— Джейн? — подвикна онзи през процепа. Като че ли Джейн ей сега щеше да дотича, каза си Тенил презрително. Чу го как въздъхна, капакът на пощенската кутия тракна отново, падайки обратно над процепа. Тя не помръдна — искаше да е сигурна, че си е тръгнал, преди да отиде обратно в кабинета. Минаха секунди, които й се сториха много дълги, после капакът тракна отново и на изтривалката от вътрешната страна на вратата падна лист, откъснат от бележник. Тенил преброи до шейсет, после се наведе и взе листа. Прочете го и поклати раздразнено и невярващо глава.

„Скъпа Джейн, току-що се прибрах от Крит и дойдох веднага да те видя, но ти не си беше у дома. Липсваше ми и много искам да те видя. Ще ти се обадя по-късно. Надявам се, че няма да откажеш да се видим и да вечеряме някъде, или да пийнем по нещо.

С обич, Джейк“.

Любов, мислеше си Тенил. Колко глупави могат да бъдат възрастните. Не беше необходимо да си гений, за да ти е ясно, че тъпата бележчица на Джейк не му гарантира никакъв успех. Беше наскърбил Джейн така, че би трябвало да изкупи цял цветарски магазин, преди тя дори да си помисли да се съгласи да изпият заедно бутилка шампанско. Поне така би било, ако Джейн беше в състояние да разсъждава разумно. Нещо, в което Тенил сериозно се съмняваше — поне когато ставаше дума за Джейк. Тя смачка хартията на топка и я хвърли в кофата за боклук, а после се върна отново към дискусията в чата. Нямаше никакво намерение да позволи на Джейн отново да оглупее по Джейк.

Това беше най-малкото, което можеше да направи, за да се отплати, задето Джейн й беше помогнала да се отърве от Джино.

Джейк се обърна и забърза обратно по ветровитата галерия. Беше раздразнен, задето не откри Джейн у дома, и се чудеше къде ли е тя. Беше сигурен, че днес не е на смяна във „Викинг“, а нямаше и семинари. Можеше да се очаква, че ще си бъде у дома. През ум не му минаваше, че животът й може вече да не се движи по схемата, позната му от времето, когато самият той беше част от него.

Слезе тичешком по стълбите, опитвайки се да не мисли за причината, поради която обичайната миризма на урина бе подменена от лют мирис на дим, и забърза към мястото, на което бе паркирал. За негово голямо облекчение аудито на Каролайн си беше на мястото и като че ли никой не го беше пипал. Познаваше достатъчно добре Маршпул Фарм, за да е наясно, че такава скъпа кола не беше в безопасност тук дори посред бял ден. Същото се отнасяше и до двете паркирани наблизо полицейски коли. Седна в колата, заключи вратите и се зае да обмисля какво да предприеме по-нататък. Трябваше да положи усилия да възстанови отношенията си с Джейн. Най-лесно би могъл да постигне това, ако можеше да уреди да разговарят насаме. „Викинг“ отпадаше — Хари щеше да бъде там, готов да постави прът в колелата му. Хари никога не го беше харесвал. Университетът също не беше подходящ — там тя щеше да бъде заобиколена от приятели, колеги, студенти, все хора, зад които би могла да се прикрие като зад щит. Библиотеката не му вършеше работа, защото там тя би могла да използва като предлог изискването да се пази тишина.

Едно беше сигурно — той не можеше да се навърта постоянно тук и да следи апартамента й като някакъв жалък частен детектив. Би привлякъл прекалено лесно вниманието на много хора, които не биха се поколебали да сторят необходимото, за да го лишат от колата, портфейла и мобилния му телефон. Да не говорим пък, че и полицията би се заинтересувала от всеки, комуто би хрумнало да кара такова ауди из Маршпул.

Накрая, след като не можа да измисли нищо по-добро, той се обади в университета. Ако беше променила програмата си и имаше часове днес, щеше да му бъде много по-лесно да я причака там. После можеше да тръгне след нея и да подбере подходящия момент.

Когато най-сетне се свърза със секретарката на катедра „Англицистика“, тя го помоли да почака, докато провери какво е положението. Джейк барабанеше нервно с пръсти по волана и се опитваше да не чува тенекиения глас на Стинг, който се лееше от слушалката. Питаше се какво ли ги прихваща хората, които избират музиката, която събеседникът им по телефона слуша, докато изчаква. Защо не изберат нещо, което да не опъва нервите на човека, който виси от другата страна на линията, а да го успокоява, вместо да му навява убийствени помисли. Бе много благодарен, когато музиката най-сетне спря и жената проговори отново.

— Нямате късмет — каза тя. — Джейн Грешам няма часове днес. Всъщност тя е в отпуск. Ще се върне чак след две седмици.

— Отпуск ли? Да не би да има някакъв семеен проблем или нещо подобно?

— Не мога да ви кажа нищо повече от това, което е въведено в компютъра. „Отсъства във връзка с научната си работа“ — не пише нищо повече. Ако искате да предадете съобщение, мога да го оставя в нейното отделение за писма.

— Не, благодаря, бяхте много любезна.

Джейк изключи телефона. Пулсът му се беше ускорил. Разрешение за отпуск във връзка с научната й работа посред семестъра. Това можеше да означава само едно — че е възникнало нещо неочаквано и спешно.

Например нещо като намирането на мъртвец в едно торфено находище.

Криминален инспектор Дона Блеър разглеждаше намръщено доклада на съдебномедицинския екип.

— Сигурни ли сте? — попита тя.

— Напълно — отвърна специалистът по пръстови отпечатъци.

— Вашите момчета ни донесоха останки от рязана пушка, намерена на местопрестъплението. Прикладът беше прекалено обгорял, но имахме късмет с цевта. Макар че огънят, ако е достатъчно силен, става причина водното съдържание на отпечатъците да се изпари, мастното съдържание остава върху метала. Опитахме да намерим съответствие с…

— Спестете ми подробностите — прекъсна го Дона.

Специалистът сви рамене.

— Всичко е описано в доклада. Открихме два отпечатъка, които не съвпадат с нито един регистриран в нашата база данни, но затова пък отговарят на отпечатъците на Тенил Коул, които свалихме в спалнята й с цел елиминиране.

Дона поклати глава, потисната от логичното заключение.

— Всичко съвпада. Имаме и свидетел, който я е видял да излиза от апартамента пет минути преди да постъпи обаждането за пожара. Добре, благодаря.

„Достойна наследница на баща си“, мислеше Дона, докато тичаше надолу по стълбите към стаята за разпити. По всичко личеше, че дъщерята на Чука тръгва по неговите стъпки. Журналистите щяха да са доволни. Информацията, че е заподозряно непълнолетно момиче с такъв скандално-съмнителен произход, щеше да бъде за тях дар Божи, въз основа на който щяха да започнат да съчиняват какво ли не. Нямаше значение, че Чука изобщо не се беше грижил за нея — съществуването на връзка между двамата щеше да бъде достатъчно, за да представят Тенил Коул като хладнокръвна убийца, плашейки до смърт читателите, и без това готови да демонизират всяка социална група, с която не можеха да се идентифицират.

Дона влезе в дамската тоалетна и се заключи в една кабинка. Ако основната заподозряна наистина беше убийцата, не съществуваха кой знае колко много възможни мотиви. Най-очевидният със сигурност щеше да вбеси Шарън Коул. Дона искаше да се подготви за конфликтния разговор. Седна на тоалетната чиния, притвори очи и задиша дълбоко. Опита се да прочисти съзнанието си, представяйки си вълните на зимно море, разбиващи се в брега, докато най-сетне почувства как стегнатите й рамене се отпускат.

Малко по-късно тя вече вървеше с твърди крачки към стаята за разпити. Веднага щом Дона влезе вътре, Шарън Коул вдигна рязко глава. Очите й бяха зачервени, но тя седеше на стола с изправен гръб.

— Защо ме държите тук? — попита тя. — В случая аз съм потърпевшата.

Дона разбираше чувствата, които се криеха зад нападателността на Шарън. Беше надарена със способност за съпреживяване, но докато повечето ченгета с такава дарба я използваха, за да предразположат обекта на разпита, за да измъкнат от него това, което им трябваше, Дона имаше различен подход. Използваше способността си да разбира хората, които разпитваше, за да разруши защитата им и да нанесе удар по ранимите им места. Знаеше, че колкото по-напрегната се чувства, толкова по-несигурен става опонентът й — докато се стигнеше до момента, когато той рухваше и се предаваше. Способността й да анализира психиката на свидетели и заподозрени с лабораторна точност караше колегите й да я наблюдават с известно съмнение. Но на нея й беше все едно. Задължението й беше да прочисти улиците от разни мръсници. В края на краищата, работеше в полицията, а не в социалните служби.

Дона изчака, докато се разположи срещу Шарън, и едва тогава заговори.

— Не ми се прави на жертва, Шарън. Виновна си и още как, много добре го знаеш.

По лицето на Шарън се изписа объркване. Не беше очаквала такова отношение, не и след грижовното поведение на полицейските служители, които я бяха довели тук.

— Бях на работа цяла нощ. Питайте когото искате, ще потвърдят.

— Не казвам, че ти си отнесла главата на Джино с пушката, може дори да не си запалила и апартамента си. Но ти носиш отговорността за това, което се е случило там снощи — Дона почувства, че Шарън е обзета от гняв. Това не й вършеше работа, целта й беше да я притесни, но щеше да се наложи да почака.

— Това са дивотии. Какво искате да кажете, че съм наела убиец? И защо ми е да го правя? Аз обичах Джино.

Дона обърна очи към тавана.

— О, моля ти се, спести ми тези глупости. Събирало ви е желанието да имате подръка някой за чукане. Въпреки това, като си помисля, немалко жени на твое място биха обмислили варианта да наемат убиец.

— Какво искате да кажете с това „на твое място“?

Този път явно се беше притеснила. Дона беше на ход.

— Имам предвид жена, чийто любовник се занася с тринайсетгодишната й племенница — каза Дона. — Някои жени…

— Я чакайте! — подскочи Шарън. — Какво се опитвате да кажете? Че Джино е правил нещо с Тенил? — стараеше се да говори с пренебрежение, но потръпването на презрително извитите й устни я издаваше.

— Не виждам какво друго може да е накарало Тенил да застреля копелето, а ти?

Очите на Шарън се разшириха, тя се озъби и изсъска:

— Кучка такава! Да не си се побъркала? Тенил не би направила такова нещо.

— Не мисля, че съм се побъркала — отвърна Дона. — Открихме отпечатъци от пръстите на Тенил по пушката. Има свидетел, който е видял Тенил да бяга от апартамента малко преди да бъде подаден сигналът за пожар. А оттогава никой не я е виждал. Всички доказателства водят към хлапето, Шарън.

Шарън потръпна — очите й се стрелкаха към Дона, вече не можеше да прикрие страха си.

— Няма такова нещо — Джино не беше педофил. Той харесваше мен. Само се опитвате да ме объркате. Не вярвам на нито една дума.

Дона сви рамене.

— Все ми е едно дали вярваш. Засега Тенил е основна заподозряна, затова държа да ми кажеш къде мога да я намеря.

— Как пък не. Защо да ви помагам да й скроите обвинение в убийство?

Но Дона беше наясно, че предизвикателното й поведение е само повърхностна маска. Без особени усилия щеше да успее да я смъкне. Приведе се напред и впи пронизващите си сини очи право в мътнокафявите очи на Шарън.

— Защото, ако не ми съдействаш, започвам да работя по предположението, че си знаела какво е правел Джино с Тенил, и че ти си подтикнала детето към убийство — за да защити себе си и да отмъсти за наранената ти гордост. И ще се постарая Тенил и адвокатът й да са наясно с моите заключения — така част от вината ще се прехвърли от нея върху теб, Шарън.

Шарън я изгледа яростно.

— Дори да знаех къде е Тенил, нямаше да ти кажа, кучко. Не е вярно, че Джино й е посягал, а ако нещо подобно ми беше минало през ума, със сигурност нямаше да оставя детето да се оправя само.

— Така ли? Към кого щеше да се обърнеш? Към баща й ли?

Шарън отвърна поглед.

— Тя няма баща.

— В Маршпул говорят друго. Казват, че Чука й е баща — Дона замълча, оставяйки Шарън да обмисли думите й. — Всъщност този подход може би е за предпочитане. Мога да отида при Чука и да го убедя, че най-добрият начин да защити дъщеря си е да заяви, че леля й Шарън я е накарала да извърши убийството. Сигурна съм, че Чука без проблеми ще намери някой нещастник, който би потвърдил под клетва, че те е снабдил с пушката. Все си мисля, че Чука държи на дъщеря си повече, отколкото на теб.

Шарън извади пакет цигари от джоба си. Дона бутна рязко пакета и той падна.

— Никакво пушене тук — каза тя. — Освен това никотинът няма да те опази от Чука. Къде е тя, Шарън?

Шарън я изгледа с неприкрита ненавист, после отклони очи.

— Не знам къде е, и това е истината.

— Някакви приятели, които бягат като нея от училище? С кого се вижда?

Шарън въздъхна.

— Тя е самотница. Не се разбира с никого. Постоянно виси в библиотеката.

Дона изсумтя.

— Хайде де. Да не искаш да повярвам, че дъщерята на Чука прекарва свободното си време в библиотечните зали?

— Може да ни смятате за тъпи отрепки, но не всички сме такива — кипна внезапно Шарън. — Тенил е интелигентно момиче. Иска да постигне нещо в живота.

— В училището й твърдят обратното. Постоянно бяга от часове — би трябвало да знаеш това.

Шарън изпъшка раздразнено.

— И така да е. Но това дете може да научи учителите си на едно — друго — така да знаете.

— И получава всички тези познания от висене в библиотеката? — отбеляза недоверчиво Дона.

— Е, има и други учители, дето имат повече акъл в главата от онези в училището — отвърна Шарън. — Има една жена, която живее в нашия блок — тя преподава в университета. Тенил й гостува понякога.

Дона долови, че Шарън не лъже, и интересът й веднага се повиши.

— Дай ми името и адреса на тази жена — каза тя и взе лист и химикалка.

Шарън сви рамене.

— Нямам представа. Знам само, че живее в нашия блок. Но не знам в кой апартамент.

— Искаш да кажеш, че Тенил е прекарвала доста време с някаква непозната в апартамента й и ти дори не знаеш къде живее тази жена? — попита остро Дона с престорено възмущение. Всъщност беше наясно, че в отношението на Шарън няма нищо необичайно, поне за този тип хора, които обитаваха Маршпул Фарм — повечето родители тук нямаха никаква представа къде се намират децата им през по-голямата част от денонощието.

— Все е по-добре да ходи там, отколкото да се мотае наоколо с останалите, да пие бира и да се друса — възрази войнствено Шарън. — За тази жена знам само, че се казва Джейн и че преподава в университета.

— Кой университет?

Шарън беше озадачена.

— Ами университета.

Дона плъзна стола си назад така, че краката му изскърцаха неприятно по линолеума.

— Ще проверя това, което казваш. В твой интерес е да не си ме излъгала, Шарън. Докато не успея да поговоря с Тенил, ти си оставаш заподозряна.

— Не можете да постъпвате така — възрази Шарън и стана. — Искам да си вървя.

Дона скочи на крака и заобиколи светкавично масата. Застанала на сантиметри пред Шарън, така че долавяше застоялия мирис на готвено, който се излъчваше от косата й, тя отново се вторачи в очите й.

— Не ме карай да те арестувам, Шарън. Мога да те прибера по подозрение за съучастие в палеж и убийство и ще си висиш тук, докато мухлясаш. Затова се дръж като добро момиче и сядай обратно на стола.

Шарън отстъпи назад, краката й се удариха в ръба на стола и тя се отпусна тежко на твърдата седалка.

Дона се усмихна.

— Ще накарам някой да ти донесе чай — каза тя и тръгна към вратата.

„Спипах те, Тенил“.

Задачата ни, макар и уморителна, не беше сложни. Целта на експедицията ни беше да пренесем обратно хлебно дърво — осемстотин растения. Успяхме да се справим само за две седмици. Но да тръгнем веднага по обратния път би било равносилно на самоубийство. Нито един капитан, който държи на екипажа и кораба си, не би се опитал да прекоси Тихия океан през дъждовния сезон, нито пък би имал някакъв шанс да преодолее пролива Индевър, плавайки право срещу преобладаващите ветрове. Така че останахме по принуда на Отахейте до четвърти април на следващата година. Честно казано, това не обезпокои особено нито офицерите, нито моряците. Туземците бяха дружелюбни, жените ни даряваха щедро със своята благосклонност, храната беше вкусна и изобилна, климатът — изключително приятен. Научихме се да говорим на езика на местното население — там започнаха да ме наричат Титреано, дотолкова можеха да възпроизведат звученето на фамилното ми име. Сближих се с мнозина от тях, особено с Мауатуа, която по-късно стана моя жена и аз кръстих с християнското име Изабела, на моята братовчедка Изабела Къруен. От моя гледна точка това, че живеех далеч от Блай, бе само една от многото приятни страни на живота ми там — най-хубавия, който бях водил някога.

14

Първоначално гледката не беше кой знае колко обещаваща. Пет-шест архивни кутии, това беше всичко. Но Джейн знаеше какво да очаква. От всяка една от тези кутии щеше да се изсипе лавина от хартия, станала трошлива с годините, понякога недокосвана поколения наред. Писма, писани с всевъзможни почерци, калиграфски или неуверени; набързо надраскани бележки и откъси от текстове, писани с избеляло вече мастило; неразгадаеми чернови, целите изпонадраскани, с допълнения и редакции; всичко това беше нахвърляно там хаотично и щеше да я кара да напряга до крайност очите си и да влага в търсенето всички свои познания.

Антъни я беше уверил, че фондацията не притежава абсолютно никакви други неописани материали.

— Разбира се, из страната все още могат да бъдат намерени значителен брой материали, свързани с Уърдсуърт, но ние нямаме начин да узнаем какви са те и чие притежание са — бе казал той. А като видя потиснатото изражение на Джейн, се засмя и добави: — Не се предавай. Все пак ние притежаваме много повече материали от който и да било друг. Да не забравяме освен това, че си открила първата следа именно тук.

Усмивката на Джейн беше мрачна като зима във Фелхед.

— Тази мисъл ще ме крепи — каза тя, вдигна с усилие първата кутия и я тръсна върху масата в малкия кабинет, който Антъни беше освободил за нея. — Ама че проклето семейство. Как мислиш, дали изобщо някога са изхвърляли макар и късче хартия?

— Това е доста добра стратегия, ако искаш да скриеш неща, които би предпочел хората да не узнават — каза Антъни, сваляйки на пода една купчина книги, за да освободи повече работно пространство за Джейн. — Създаваш впечатлението, че не криеш нищо, просто поради огромното количество предоставени документи. И тъкмо защото те са толкова много, никому не хрумва да провери дали нещо не липсва. Едва когато се доберем до старателно укривани тайни като връзката му с Анет Валон, започваме да осъзнаваме колко лесно сме се хванали на въдицата — той се усмихна. — Все пак, и най-ефикасната система зависи от хората, които я прилагат. Затова и от време на време нещо се промъква през защитната преграда — какъвто е случаят с писмото на Мери. Ако предположенията, на които то те наведе, се окажат основателни, ще влезеш в аналите на литературната наука.

Джейн сви рамене.

— Не за това съм се заела с тази работа.

— Знам — очите на Антъни блеснаха закачливо, а усмивката му стана по-широка. — Искаш да прочетеш поемата, нали?

— Да. Историята на бунта на „Баунти“ е много вълнуваща. А Уилям е получил сведения за нея, когато е бил на върха на творческите си възможности. Искам да разбера какво е постигнал — тя разпери ръце. — Това е работа точно като за мен. Личността и поетическият талант на Уилям, насочени към една толкова взривоопасна история. И цялата тази потайност, толкова типична за него.

— Вълнуващо е да си го представиш, нали? Такова въображение в съчетание с такъв драматичен суров материал. Възможно е да се окаже, че е най-хубавото, което е писал някога.

Джейн потръпна.

— Недей, Антъни. Не мога да си позволя да мисля така. Може да се окаже, че греша. А може да съм права, но поемата отдавна да не съществува. Не бива да допускам да се отдавам на фантазии.

— Разбирам. Желая ти успех, Джейн. Тук съм цял ден, ако ти трябвам за нещо. Ще бъда или в музея, или в кабинета си.

Той излезе от стаичката, оставяйки Джейн насаме с документите. Тя вдигна капака на първата кутия, надникна вътре и видя куп кафяви пликове и претъпкани картонени папки. Някой бе предприел поне най-необходимото, за да съхрани материалите, макар те да не бяха описани. Джейн въздъхна, измъкна първия плик и се зае с уморителната задача.

Криминален инспектор Дона Блеър хвърли поглед назад, за да се убеди, че полицейската кола с униформените полицаи паркира зад нея. Знаеше, че колегите й — мъже се присмиват зад гърба й, задето отказваше да посещава адреси в Маршпул, ако не е съпроводена от униформени полицаи, но не се впечатляваше особено. Освен това й беше ясно, че и те не биха отишли без подкрепления в тези съмнителни квартали. Единствената разлика беше там, че мъжете обикновено се прикриваха, представяйки случая за по-опасен, отколкото беше в действителност, измисляха си например някакви несъществуващи доноси, че човекът, когото търсеха, бил въоръжен. Дона нямаше намерение да си губи времето с такива постановки. Вероятно именно това ги дразнеше най-много, мислеше тя, докато излизаше от колата и подръпваше надолу краищата на сакото си, за да възстанови елегантната му линия.

Сержант Лиам Чапъл тръгна след нея, когато тя се упъти към четиримата униформени. Изпитото му лице беше жизнерадостно като дъждовна неделя в лондонско предградие.

— Няма нищо драматично, момчета — каза Дона, но резкият й тон издаваше напрежението, което бе обзело всички. Това, че бе изгубила няколко часа, докато открие търсеното име и адрес в общината, не беше подобрило настроението й. Един куп тъпи бюрократи й се пречкаха с някакви дивотии за защита на личните данни, но Дона настоя, че изборните списъци така или иначе са обществено достояние, и че така или иначе може да получи оттам необходимите й сведения.

— Моля ви само да ме улесните, като ми позволите да погледна списъка на наемателите в общинските жилища — беше изръмжала тя. — И вие, и ние получаваме заплатите си от едно място, и се предполага, че е редно да си сътрудничим.

В крайна сметка успя, но похаби повече нерви и енергия, отколкото си струваше, за да се справиш с някакъв си нафукан чиновник.

Дона размаха разпечатката с данните, които най-сетне бе успяла да измъкне от мърморещите общински служители.

— Това не ви е обичайната операция в Маршпул. Джейн Грешам не е някоя от тукашните мърли. Тя е почтена гражданка, ходи дори на работа, което я превръща в рядкост за квартала — нещо като училищна награда за добро поведение. Затова сега трябва да се представим на госпожица Грешам и да поговорим учтиво с нея за Тенил Коул, а не да разбиваме вратата на апартамента й.

— Ами ако се окаже, че е от онези радикални феминистки, лесбийки и боркини за човешки права, и откаже да ни приеме, за да си поговорим учтиво? — осведоми се сержант Чапъл.

— Тогава ще разбием вратата — заяви Дона, обърна му гръб и се загледа нагоре към бетонния блок, надвиснал като скала над тях. — Хайде, момчета, да не забравите тарана. — Тя тръгна първа, но добави: — Ако искате, можем да се обзаложим дали асансьорът работи.

Странно, мислеше си Тенил, как нещо, което ти се струва толкова желано, когато рядко имаш достъп до него, губи целия си чар, когато се превърне в единственото, което ти се предлага. Обикновено тя никога не се отегчаваше да виси в различните чатове и да общува с хора, които споделяха интересите й. Но днес, когато имаше неограничен достъп до компютър и никакви други ангажименти не я откъсваха от него, чарът на интернет избледня неимоверно. Прииска й се да погледа телевизия, дори само за да види местните новини. Но телевизорът беше в дневната и светлината от екрана сигурно можеше да бъде забелязана през тънките завеси, които Джейн бе сложила на прозореца, гледащ към галерията. Ако някой погледнеше, веднага щеше да разбере, че в апартамента има човек.

В крайна сметка тя пренесе меката отоманка и радиото в кабинета, включи радиото, намали колкото бе възможно звука и легна на пода, опитвайки се да се съсредоточи достатъчно, за да чете. Но не можеше да се успокои. Безпокойството я гризеше и колкото повече се опитваше да се убеди, че всичко е наред, толкова по-трудно й беше да си повярва.

Когато някой затропа ожесточено по входната врата, тя реагира почти с облекчение. Застина на място с разширени очи, стиснала книгата така силно, че кокалчетата на пръстите й побеляха. Чукането продължи, после се разнесе женски глас.

— Госпожице Грешам? Полиция! Моля, отворете.

После настана мълчание, което се стори на Тенил безкрайно.

Тракна капакът на пощенската кутия. Разнесе се същият глас, този път се чуваше доста по-ясно.

— Госпожице Грешам, предупреждавам ви, че ако не отворите доброволно, ще се наложи да разбием вратата.

Тенил изпита чувството, че езикът й набъбва в устата и залепва за небцето. Страхът притисна пикочния й мехур — имаше чувството, че ще се напикае. Какво, по дяволите…? Защо дрънкаха за разбиване на врати? Дори да бяха направили връзката между Джейн и нея, полицията не разбиваше вратите на свидетелите.

Преди да продължи нататък с разсъжденията си, по вратата отново заваляха удари, този път съпроводени с викове. После настана тишина, която бе нарушена от хрипкав глас — несъмнено беше лудата ирландка от съседния апартамент.

— Господи Иисусе, каква е тази дандания? — въпросът бе съпроводен от обичайната тежка, хриплива кашлица.

— Коя сте вие?

— Аз съм Норийн Галагър и се опитвах да поспя пред телевизора, докато не дигнахте такъв шум, който може да събуди и мъртвец.

— Търсим Джейн Грешам — каза жената — ченге. Тенил присви очи в стремежа си да не пропусне нещо от разговора.

— Е, очевидно няма да я намерите тук — заяви презрително Норийн.

— Това е нейното жилище, нали?

— Разбира се, че е нейното шибано жилище, но тя не е тук. Замина при родителите си, в Езерната област, за две седмици. Замина вчера, почука на вратата ми, за да ми каже, че тръгва. Беше с голяма раница на гърба и така нататък. Така че няма да намерите Джейн Грешам тук. И за какво ви е тя всъщност?

— Това е наша работа, госпожо Галагър. Никой друг ли не живее в апартамента на госпожица Грешам?

Норийн се покашля изразително.

— Никой, откакто тя се отърва от онзи безполезен дръвник, гаджето й. Казвах й, че заслужава нещо по-добро, но младите не обичат да ги поучават, нали знаете? Държат да правят собствените си грешки.

— Сигурни ли сте, че никой друг няма ключ от апартамента?

Норийн подсмръкна толкова силно, че Тенил чу хрипливото й дишане.

— Можете да ми вярвате, ако вътре имаше някой, щях да зная — стените са толкова тънки, че мишка да пръдне, и се чува.

Настана кратко мълчание. После полицайката продължи:

— Познавате ли Тенил Коул?

— Познавам Тенил. Свястно момиче е, не е устата като някои от онези черни кучки.

— Виждали ли сте я днес?

— Ама нали ви казвам, че Джейн я няма. Какво да търси Тенил тук, след като Джейн не си е у дома?

— Значи тя няма ключ от апартамента?

Норийн се изкашля шумно и с все сила.

— Джейн не е толкова загубена. Грижи се за Тенил, но не би направила такава грешка. Казвам ви, никога не съм виждала или чувала Тенил в апартамента, когато Джейн не си е у дома. О, я чакайте — подвикна тя оживено. Явно й беше хрумнало нещо. — Не ми казвайте, че ще се опитате да обвините Тенил за убийството на онзи нафукан черньо, с когото живееше леля й?

— Не мога да обсъждам с вас работата на полицията, госпожо Галагър — полицайката не беше от хората, които се поддават на натиск, това поне беше очевидно.

— Странно — не ми изглеждате толкова тъпа — отбеляза Норийн. — Но външният вид понякога лъже. Искам само да ви кажа, че ще се изложите като последна глупачка, ако тръгнете по такава следа. Тук наоколо има доста хора, които биха пречукали човек за едното нищо, но Тенил не е от тях. Хайде, тръгвайте си по пътя, стига сте ми губили времето.

После заговориха едновременно няколко души, но след миг гласът на Норийн Галагър се извиси в крясък:

— Няма да разбивате никаква врата! Вие какво си въобразявате? Казвам ви, вътре няма никой! Джейн Грешам е почтена жена, в жилището й сигурно има неща, на които държи. Няма да допусна да разбиете входната й врата без никакво основание, та после разните отрепки от квартала да влязат и да отмъкнат всичко. Да не говорим пък, че тя сигурно има познати адвокати, които ще ви съдят до дупка, ако го направите.

— Отмести се от вратата! — този път гласът беше мъжки. — Нали не искаш да те арестуваме, скъпа?

— Оставете, сержант — полицайката отново пое нещата в свои ръце. — Госпожа Галагър има основание да възразява. Ето какво ще направим, госпожо Галагър. Ще оставя тук полицай, който ще следи жилището на госпожица Грешам, а междувременно ние ще се свържем с нея и нещата ще се изяснят. А сега бихте ли ни казали къде точно в Езерната област е отишла?

— Откъде да знам. Там, където живеят родителите й. Някакво село, не е град. Нищо повече не знам. Опитайте да разберете там, където работи.

— Ще опитаме. Много благодаря, госпожо Галагър.

— И следващия път действайте малко по-тихо — тя се оттегли, кашляйки. Тенил дочу финалния пристъп на кашлицата вече през стената.

„Майната му, майната му, майната му“, повтаряше на ум Тенил. Ами сега какво? Не можеше да остане тук, това беше ясно. А докато ченгето висеше пред вратата, не можеше и да излезе. Накратко казано, беше прецакана отвсякъде.

Джейн се прозя и се протегна. Беше се схванала, след като прекара дълги часове, ровейки се в едни от най-досадните писания, на които бе попадала някога. Очите я бяха заболели от взиране, докато се опитваше да разшифрова най-различни почерци, датиращи отпреди сто и петдесет години. Бяха семейни писма, откъси от пътеписи, имаше дори писмени инструкции, отправени към някакъв строител, комуто бе възложено изграждането на доячно отделение към обора на някаква ферма. Но дотук не беше попаднала на нито един документ, писан с ръката на Уърдсуърт, нито пък на нещо, свързано със загадъчното писмо на Мери Уърдсуърт. Нищо — само отчайващо скучни теми от ежедневието, описвани от хора, които не са били надарени с таланта за изказ на поета или на сестра му Дороти, автор на многобройни дневници.

Джейн погледна часовника си. Реши да поработи още четвърт час, а после да провери дали една чаша кафе ще възстанови силите й достатъчно, за да продължи. Въздъхна, бръкна в третата кутия и извади една картонена папка, в която имаше половин дузина листа пожълтяла хартия, покрити с добре познатите й кафяви петна, характерни за много стари документи. Листата бяха изписани със ситен, наклонен почерк, който Джейн разпозна като принадлежащ на Джон, най-големия син на Уилям. Всички писма като че ли бяха адресирани до брат му Уили, писани на различни дати през лятото и есента на 1850 година, месеци след смъртта на Уилям. Първите три съдържаха само обичайните новини, засягащи семейството. Но когато започна да чете написаното на четвъртия лист, Джейн осъзна, че е попаднала на нещо съвсем различно. Това като че ли беше втора страница от писмо, и докато Джейн четеше, почувства как лицето й пламва, а по челото й избива пот.

Първоначално не можа да повярва на очите си. Почти се беше убедила, че страстното й желание да открие нещо е създало някакъв въображаем образ на търсеното. Но това не беше зрителна измама. Колкото повече четеше, толкова по-ясно й ставаше, че държеше в ръце още едно доказателство в полза на своята теория.

С треперещи пръсти тя пъхна трошливата стара хартия в найлонов джоб. Продължи да се взира в нея в продължение на няколко минути, а после стана. Краката й вече почти не трепереха. Трябваше да открие Антъни.

… ти сам ще разбереш, че въпросът ме засяга дълбоко. Не искам да говоря лошо за покойници, но последните години от живота ми с Изабела бяха за всички нас причина по-скоро за мъка, отколкото за радост. Не виждам кой би могъл да очаква от мен да понеса нов позор и нови неприятности поради връзките си с тази злополучна фамилия. Словата на нашия баща са останали нечути и непознати за никого, докато той беше жив, и не виждам каква полза би имал някой от нас, ако променим това положение. Накратко, послушах съвета на майка ни и постъпих така, както счетох за необходимо. Наредих на Доркас да го отнесе далеч от моя дом и да стори необходимото, та ничии очи да не го видят. Предполагам, че междувременно вече не съществува. Всяко друго решение не би спомогнало за нищо друго, освен за опетняването на името на баща ни — вярвам, ще се съгласиш с мен. Нека не говорим повече за това. Моля Бога всички да сте в добро здраве и се надявам да ви видя преди края на месеца.

Твой любещ брат Джон.

15

Антъни държеше найлоновия джоб за ъглите и се мръщеше съсредоточено. Прехапала долната си устна, Джейн чакаше присъдата. Измина доста време, докато най-сетне той остави джоба на масата, подръпна вързаната си на опашка коса и най-сетне обърна поглед към нея.

— Ти ли ще се обадиш на Джейк, или оставяш това на мен? — попита той.

Тръпка на изненада сви стомаха й, когато чу думите му.

— Джейк ли?

— Автентичността на писмото трябва да бъде потвърдена от експерт, същото се отнася и до писмото на Мери. На пръв поглед изглежда, че си открила ново доказателство в полза на теорията си, но документите трябва да бъдат подложени на експертен анализ, за да сме сигурни, че не сме жертва на някаква заплетена измама — той се усмихна. — Това дава на младия Джейк чудесен повод да ни посети. Не че той би имал нужда от повод.

Вълна от смущение заля Джейн. Чувстваше се много глупаво. Всъщност двамата с Джейк се бяха запознали благодарение на Антъни. Джейк беше поканен в Дъв Котидж, за да потвърди автентичността на няколко писма, обявени за продажба на търг от фондацията. Тъй като знаеше, че тя се интересува особено силно от Уърдсуърт, Антъни го доведе в кафенето, за да ги запознае. Не можеше да се каже, че е играл ролята на Купидон — вероятно би се потърсил ужасено, ако някой се опиташе да му припише такива долнопробни подбуди. Но той и жена му Дебора ги бяха поканили на вечеря, и дори да не бяха подпомагали събуждането на взаимния им интерес, най-малкото бяха присъствали на това събитие.

— Не е много подходящо да каним Джейк — отвърна тя колебливо, търсейки начин да каже на Антъни, че връзката им е приключила, без да притеснява повече себе си или него.

Антъни повдигна вежди. Очевидно беше достигнал до вярното заключение.

— Аха — каза той. — Трябва ли да разбирам, че вече не сте гаджета?

Джейн почувства, че се изчервява.

— Ние наистина не се виждаме вече, но това няма връзка с нуждата от експертна оценка на писмата. Просто Джейк не е подходящ за тази работа, защото междувременно напусна музея.

— Наистина ли? Не знаех.

Джейн имаше прекалено голяма слабост към Антъни, за да изтъкне, че тази затънтена част на Езерната област надали може да бъде обменен пункт за клюки.

— Отиде да работи за някаква жена на име Каролайн Кар. Тя…

— Търгува с ценни документи — гласът на Антъни преливаше от неприязън. — Познавам Каролайн Кар. Имал съм вземане-даване с нея. Можеш да ми вярваш, че не го направих по личен избор — просто тя притежаваше нещо, от което ние много се нуждаехме. Имаше подозрително ясна представа точно колко ни е необходим документът, и колко сме в състояние да платим, и ни измъкна предвидената сума до последното пени. — Той изкриви отвратено устни. — Интелигентна жена, много пристрастена към работата си, но не ми харесаха похватите й. Да, Джейк явно се оказа голямо разочарование — по всички линии. Съжалявам, Джейн.

Тя успя да се поусмихне.

— Като се вземе предвид, че премина на страната на мрака, така вероятно е най-добре, Антъни. Сигурна съм, че музеят ще намери някой също толкова квалифициран експерт.

— О, несъмнено — отвърна той припряно, в желанието си да загърби по-бързо неловкия момент. — Ще задвижа веднага въпроса. Но нека засега приемем, че документите са автентични. Това действително е забележителна находка, Джейн. Най-малкото, което може да се каже, е, че не противоречи на твоята теория. Да не забравяме и това показателно изречение: „Не виждам кой би могъл да очаква от мен да понеса нов позор и нови неприятности поради връзките си с тази злополучна фамилия“. Това като че ли сочи недвусмислено към семейство Крисчън Къруен. Не мога да се сетя за друго семейство, за което Джон би говорил по този начин. Тонът, с който говори за Изабела, винаги е пълен с горчивина, дори след нейната смърт.

— Такова нещо човек не би могъл да измисли, дори да се опита, нали? — отбеляза Джейн. — Според някои историци Флечър Крисчън е бил влюбен в Изабела Къруен, и затова именно е дал името Изабела на жена си, таитянката. Но каквато и да е била причината, тя избрала братовчед му Джон, а Флечър потеглил по моретата. А после Флечър се връща след бунта на „Баунти“, най-вероятно е намерил подслон при Джон Крисчън Къруен и Изабела, после се доверява на Уилям, който пък написва поема за неговата история, но я пази в тайна. А петнайсет години по-късно, синът на Уилям се жени за дъщерята на Изабела. Същински роман от Барбара Картланд.

— А същевременно именно тази връзка подкрепя допълнително твоята теория. Ако в по-напреднала възраст Уилям е бил дори малко изкушен да публикува поемата, това, че синът му би бил свързан пряко с разкритията, със сигурност би го възпряло — той отново взе писмото в ръце. — Въпросът, който трябва да си зададем, е дали това действително ни помага да постигнем някакъв напредък.

— Би могло да ни помогне, ако знаехме коя е Доркас.

Антъни я изгледа малко учудено.

— Извинявай, мислех, че знаеш.

Джейн изпъшка.

— Не, Антъни. Не притежавам твоите енциклопедични познания за участниците в тази драма. Нямам никаква представа коя е Доркас.

— Доркас започнала работа като прислужница в Дъв Котидж, след като през 1847 Джанет починала след дълга и вярна служба. — Антъни сбърчи вежди. — Доркас Мейсън, така се казваше. Надали е било голямо удоволствие да работиш за семейство Уърдсуърт. Уилям тънел в скръб поради смъртта на любимата си дъщеря, Дора; сестра му Дороти проявявала все по-силно тираничния си нрав, а после дошла смъртта на Изабела и всички свързани с това усложнения около внуците. Вероятно заради това Доркас не се задържала дълго на тази работа.

— Кога е напуснала?

— Трябва да проверя — той посегна към мишката и започна да натиска бутона, после вдигна развеселено поглед към нея. — Нали виждаш, и аз не съм неизчерпаем източник на знания, Джейн. — Замълча за миг, написа нещо на клавиатурата, после кликна отново. — Ето, виж. Писмо от Мери Уърдсуърт до приятелката й Изабела Фенуик, писано през август 1851. Година и четири месеца след смъртта на Уилям. „Предстои ни да се разделим с нашата вярна и трудолюбива Доркас, която ще се омъжва в края на месеца. Ще бъде добра съпруга, а и заслужава да бъде щастлива, след като понасяше така търпеливо живота в нашия скръбен дом.“ Готово, Джейн. Сега и ти знаеш за Доркас Мейсън същото, което знам и аз.

— За съжаление това не ни подсказва какво би могла да направи тя с ръкописа, след като Джон й го е предал — въздъхна Джейн.

— Толкова е вбесяващо!

— Предполагам, че всичко зависи от това как точно е възприела и изпълнила неговите инструкции. Може да е върнала текста на Мери, но това би означавало, че е отишла против волята на Джон. Може да е решила, че той иска от нея да унищожи текста. Но тя е живяла в това семейство цели три години — достатъчно дълго, за да й се набие в главата представата за богоравното присъствие на Уилям в света на изящната словесност. Възможно е да не е събрала сили да стори нещо друго, освен да съхрани произведението му. Моя® да го е запазила, Джейн. Да го е запазила и никога да не го е показала никому, съгласно нареждането на Джон.

Джейн се приведе напред.

— Но ако Доркас е запазила поемата, тя несъмнено би трябвало да е излязла на бял свят досега?

— По принцип да. Но не е изключено текстът да е преминал в нейните наследници заедно с други документи, които така и са останали непроучени. А може на наследника да е било обяснено, че този текст не е собственост на фамилията, а им е поверен за съхранение — Антъни сви рамене. — Случвало ни се е да ни предават документи, съхранявани в разни кутии в продължение на три-четири поколения.

— Иска ми се да вярвам, че поемата е оцеляла — каза Джейн с копнеж. — Но е доста невероятно, нали?

— Не е изключено, и това би трябвало да ти бъде достатъчно. Джейн, трябва да се опиташ да проследиш потомците на Доркас Мейсън. Не можеш да пропуснеш такава възможност, колкото и несигурна да ти се струва — Антъни се оттласна от бюрото и колелцата на стола му изтрополиха по дървения под.

Джейн кимна, съзнавайки, че той е прав.

— Нямам никаква представа откъде да започна. Не разбирам нищо от генеалогия.

— В Централния архив на графството, в Карлайл, се съхраняват всички енорийски регистри, в които са записвани раждания, сватби и погребения. А не забравяй и избирателните списъци. Можеш да провериш и в Сейнт Катринс Хаус[1] в Лондон. Ти имаш опит в такива проучвания, Джейн, това е напълно в кръга на възможностите ти.

— Работя по темата с един колега, който е още в Лондон. Той може да се заеме с този въпрос, докато съм тук — каза Джейн и лицето й просветна при тази мисъл.

— Ето на — Антъни стана. — Е, хващай се за работа. Аз трябва да предприема необходимото за експертна оценка на писмата.

Докато Джейн излезе от кабинета на Антъни, ниски облаци бяха скрили синьото небе. Тежки капки дъжд падаха с плясък и оставяха следи като разпилени монети по земята. Джейн изтича до кафенето, извади мобилния си телефон и се обади на майка си. Мъченичеството не беше по нейната част. Нямаше никакво намерение да се прибира с колело в такова време.

Отчаянието на тийнейджъра не познава средни стойности. То или се изпарява като тебеширена драскулка под пороен дъжд, или пада тежко и непоклатимо като гранитна плоча. С Тенил се случи първото. Само минути след като тънеше в най-дълбоко отчаяние, осъзнала, че шансовете й да се измъкне от апартамента са незначителни, тя вече разработваше план, който можеше да приложи при първата възникнала възможност.

Най-важното бе да се отдалечи колкото може повече от Маршпул. Щеше да изчака суматохата да затихне, а после да мисли за начини да се върне. Не можеше да се сети къде другаде би могла да намери подслон, освен при Джейн във Фелхед. Така че най-важно от всичко бе да разбере как да се добере дотам. Имаше малко пари, но не беше толкова наивна, че да се кани да се качи на влака или на директния автобус. Ако ченгетата бяха решили да накиснат нея, сигурно вече бяха разпространили нейно описание, а най-вероятно и снимка. Всички полицаи щяха да я издирват, и биха се оглеждали най-вече по гари и автобусни терминали. Пътуването на автостоп отпадаше по същите съображения. Оставаха локалните линии. Трябваше да измисли маршрут, по който да се добере от Лондон до Фелхед, прехвърляйки се от една локална линия на друга, от град на град.

Тенил влезе в интернет и намери сайт за планиране на маршрути при пътувания с автомобил. Пусна запитване за маршрут с избягване на магистрали. Така щеше да си създаде представа за пунктовете, през които трябваше да мине. Разпечата картата на пътя и отбеляза с кръгчета имената на градовете, през които трябваше да мине. После започна да отваря сайтовете на различни автобусни компании. Беше страхотна досада, но в крайна сметка успя да разпечата разписанията на автобуси по местните линии, които се засичаха така, че да може с тях да стигне до Фелхед. Пътуването щеше да й отнеме около два дни, но беше почти сигурна, че ще се справи.

Само че в никакъв случай не биваше да рискува. Нямаше намерение да улеснява задачата на ченгетата. Трябваше да промени външния си вид — за в случай, че се натъкне на някой особено наблюдателен тарикат, поставил си за цел да се прочуе. Огледа се критично в огледалото. Като начало трябваше да отреже плитчиците си. Но се налагаше да предприеме и нещо по-сериозно. Ако носеше тесни дрехи, не би могло да има съмнение за пола й. Но в развлечените дрехи, които се бяха превърнали в униформа за цветнокожите рапъри, би могла спокойно да мине за момче. Всеки, който се оглеждаше за момиче на нейните години, не би се обърнал подир някакво размъкнато хлапе, облечено по този начин. Просто нямаше да я забележат под камуфлажа. Нещо повече, хората обикновено избягваха да гледат в очите цветнокожи момчета на тази възраст. Понякога имаше полза и от набиването на стереотипи.

Запита се дали би намерила нещо подходящо сред дрехите на Джейн. Джейн не беше едра, но все пак беше по-висока и закръглена от Тенил. Тя порови набързо, но установи, че няма късмет. Нямаше нищо с подходящи надписи — един рапър не би се съгласил да го видят и мъртъв в такива дрехи. И най-лошото беше, че нямаше достатъчно голямо яке, което едновременно да я топли и да я пази от любопитни погледи.

Тенил отиде в банята и започна да търси в окачения шкаф, докато откри ножичка за нокти. После започна да реже внимателно, оставяйки малки, ситни масури на мястото на плитчиците. Лицето в огледалото й се стори непознато; така, с късата коса, се открояваха хубавата костна структура и пълните й устни. Каза си, че може да мине за младо момче. Със сигурност вече не приличаше на Тенил. Събра нападалите в умивалника кичури и се промъкна обратно в кабинета. Нямаше намерение да остави такава удобна улика за ченгетата. Пресегна се над бюрото, открехна прозореца и отрязаните плитчици се разпиляха в студения здрач. Загледа ги как падат надолу, описвайки спирали, и си ги представи разпилени на земята като странни подобия на гъсеници.

После отиде все така на пръсти в кухнята. Знаеше къде Джейн държи това, което й трябваше. Под умивалника откри чук, а в едно чекмедже — фенерче. Взе ги и ги пъхна в раницата си.

После се загледа навън във вечерната пустота. Всичко, което можеше да направи засега, беше направено. Но все още беше в капан, все още не беше намерила начин да излезе оттук. Потисната, тя се отпусна на стола и се запита как, по дяволите, щеше изобщо да се добере до място, откъдето би могла да започне да действа в съответствие с плана си. Седеше от десетина минути, взирайки се мрачно в разписанията, когато се стресна така, че едва не падна от стола. Внезапното почукване по стената едва не я подлуди от страх. Какво ли беше намислила сега лудата Норийн Галагър? Почукванията бяха пет-шест в бърза последователност, после настана тишина, последвана от нови пет-шест бързи почуквания. После мълчание.

Мълчанието беше нарушено от отваряне на врата — несъмнено входната врата на апартамента на ирландката. Тенил чу познатата дълбока кашлица на съседката на Джейн, после госпожа Галагър заговори:

— Трябва да си премръзнал до смърт навън. Хайде, влизай, ще ти налея един чай — гласът й звучеше достатъчно кисело, за да бъде убедителна.

Тенил допълзя до антрето, за да чува по-ясно какво стана вън. Отговорът на полицая долетя съвсем ясно до нея, макар той да говореше по-тихо от госпожа Галагър.

— Много мило от ваша страна, госпожо, но не бива да напускам, поста си.

Чу се плътният, хриплив смях на жената.

— Човек би помислил, че пазиш скъпоценностите на короната, синко. Слушай, нали чу какво казах на шефката ти. Стените тук са толкова тънки, че няма начин в апартамента да има някой и аз да не съм го чула. Ако Тенил се появи, ще я чуеш да чука. Ако пък момичето има ключ, ще чуеш как се отваря вратата. Можеш да ми вярваш, в Маршпул няма такова нещо като право на лично пространство. Освен това, ако висиш там, на видно място, нямаш никакъв шанс да я хванеш — щом се появи на площадката, ще те види, както си щръкнал тук като последен дръвник. И, разбира се, ще побегне веднага като заек пред хрътка. А ако седиш в моята дневна, ще я чуеш и ще можеш да я изненадаш в апартамента и да я заловиш.

Тенил си представяше живо госпожа Галагър, скръстила ръце на слабите си гърди, с увиснала от ъгълчето на устата цигара и лукаво убедителен тон.

Полицаят отвърна:

— Мислите ли?

По тона му личеше, че се колебае.

— Не мисля, а знам. Слушай, тук човек спокойно може да познае кога съседите са яли боб. Хайде, влизай, чайникът вече завря, за минутка ще ти запаря един хубав чай.

Тенил чу тежките стъпки на полицая, когато той прекоси прага и влезе в дневната на госпожа Галагър. Чу и как се хлопна при затварянето входната врата. После разговорът започна да долита до нея като далечен шум. Нямаше представа защо госпожа Галагър е решила да й даде този шанс, но беше твърдо решена да го използва.

Тя отиде тихичко в дневната, взе якето и раницата си, после се добра на пръсти до входната врата, открехна я едва забележимо и се заслуша. Не чу нищо, освен това, което очакваше да чуе. Отвори вратата още малко — колкото й беше необходимо, за да се промъкне навън. После постави ключа в ключалката и го завъртя. Езичето на бравата хлътна назад. Притвори внимателно вратата и отпусна полека обратно бравата, изваждайки безшумно ключа. Завъртя се и тръгна по галерията — вървеше така леко, сякаш стъпваше по яйца.

За да задейства следващия етап от плана си, трябваше да мръкне напълно, тоест налагаше се да чака поне един час. Но това не й създаваше проблеми. Маршпул беше добре позната територия. Нямаше да се затрудни да се укрива, докато паднеше нощта. Най-трудната част беше зад нея. Скоро щеше да тръгне на път.

Скоро след като потеглихме по обратния път, ми стана ясно, че ще ми се наложи да си платя за удоволствията, които си бях позволил на сушата. От самото начало Блай намираше поводи да не одобрява изпълнението на всяка от възложените ми задачи. Обсипваше ме с ругатни пред подчинените ми, унижаваше ме и ми приписваше най-невероятни провинения. Но въпреки това от мен се очакваше да го посещавам редовно в неговата каюта и да изслушвам търпеливо твърденията му, че всички се отнасяли несправедливо с него. На всичкото отгоре се възползваше от посещенията ми, за да сипе върху мен огън и жупел заради недостатъците ми. Опитвах се да приемам това отвратително отношение с равнодушие, но не можех да се примирявам до безкрайност, особено след като Блай ме обвини, че съм хранел противоестествени чувства към Питър Хейуд и че съм постъпвал в съответствие с тях, докато сме били на Отахейте. Тогава не успях да се овладея и му отвърнах, без да меря думите си. В отговор той ме посъветва да си държа езика зад зъбите, ако не искам да прекарам остатъка от плаването затворен в трюма. Бях дълбоко наскърбен от надменността му и доведен до отчаяние от поведението му спрямо мен.

[1] До 1970 година Съмърсет Хаус в центъра на Лондон, подслонявала първоначално Кралската академия по изкуствата, е мястото, на което се съхранявали гражданските регистри, и откъдето се получавали копия на брачни свидетелства, актове за раждане, смъртни актове, завещания и пр. Впоследствие документацията е пренесена в Сейнт Катринс Хаус, а от 1997 година семейните регистри са преместени в специализирания Център в Северен Лондон, но сайтът на „Сейнт Катринс“ все още предоставя възможността за проследяване на семейните истории. — Бел.прев. ↑

16

Докато Джуди пристигна в Дъв Котидж, вродената възторженост на Джейн беше взела отново връх. Прибраха колелото в багажника на колата и по пътя към дома Джейн разказа на майка си за новата си находка.

— Не съм убедена, че мога да проследя всички зависимости — каза Джуди. — Но доколкото разбирам, ти вярваш, че твоята идея може да отговаря на истината? Че Флечър Крисчън се е върнал и е разказал историята си на Уърдсуърт?

Джейн направи гримаса.

— Все още не разполагам с истински доказателства. Но косвените доказателства стават все по-убедителни.

— За теб това сигурно е много вълнуващо — продължи Джуди.

— Вероятно този предполагаемо съществуващ ръкопис е нещо значително в твоя свят.

— Такова откритие би било истинска сензация, мамо. Представи си — да можеш да прочетеш поема на Уърдсуърт, невиждана от човешко око, откакто е била написана, преди двеста години.

Джуди се засмя.

— Не очаквай от мен да я прочета. Уърдсуърт винаги ме е отегчавал.

— Затова пък благодарение на него можем да не променяме нашия начин на живот.

Джуди я погледна учудено.

— И защо смяташ така?

— Благодарение на него светът научава за Езерната област, пътуванията дотук идват на мода. Хората са идвали специално заради него.

— Благодаря ти за туристите, Уилям, за боклука, който оставят след себе си, за изгорелите газове от колите им и за ерозията на пътищата — каза майка й остро.

— Така е, но трябва да кажеш и „благодаря ти за овцете, Уилям“.

Джуди я изгледа с недоверие.

— Какво общо има пък той с овцете?

— Ако Биатрикс Потър не беше избрала Езерната област, за да прекарва тук почивките си, ако не беше харесала породата Хърдуик, планинските овце, ако не беше посветила голяма част от живота си на съхраняването на тази порода, тя вероятно щеше да изчезне, и какво щяхте да отглеждате тогава? Земите нямаше да бъдат такива, каквито са сега — открити, без прегради, защото планинските овце разпознават пасищата си по склоновете. Всичко щеше да бъде разделено на участъци и оградено, като в Чевигските възвишения, за да не се губят глупавите животни от „по-долнокачествените породи“, както би казал татко. Така че, макар и аз да се дразня от наплива на туристи от градовете не по-малко от теб, приемам това като цена, която плащаме за съхраняването на нашата порода овце и на природата по земите ни.

— Така да бъде — отвърна Джуди. Познаваше от опит страстната привързаност на дъщеря си към земята. Понякога й се струваше, че Джейн е също толкова неразделна част от склоновете на Лагмиър, колкото и пасящите по тях овце. — Да благодарим на Уилям за овцете. И какво смяташ да предприемеш оттук нататък? Ще продължиш ли да търсиш документи?

Джейн поклати глава.

— Прегледах всички неописани материали, но не открих нищо друго. Не, това, което трябва да направя сега, е да разбера дали Доркас Мейсън има живи потомци, и ако такива съществуват, да се срещна с тях и да ги разпитам за ръкописа. Трябва да пратя Дан да се порови в родовите регистри в Лондон, а аз да претърся местните енорийски архиви.

— Ще трябва да се срещнеш с Барбара Фийлд.

— Барбара Фийлд, председателката на Женското дружество?

— Колко жени с това име живеят тук според теб? Да, същата Барбара Фийлд, която толкова обича да командва. Историята на местните родове е нейно хоби. Изнася сказки на тази тема на срещите на Женското дружество. Обяснява на хората какво да предприемат, ако се интересуват да издирят нещо. Матю сега разработва с учениците си някакъв проект за съставяне на родословно дърво и получава голяма част от необходимите му сведения от Барбара. Винаги е склонна да помогне — Джуди спря колата в двора на фермата. — Остави колелото вътре, докато спре дъждът — допълни тя, отвори вратата и затича към къщата.

Джейн изтича след нея и затръска косата си като мокро куче, когато влезе вътре.

— Може би трябва да й се обадя.

— Аз ще й се обадя още сега. Няма смисъл да отлагаме — Джуди окачи непромокаемото си яке на закачалката и влезе в кабинета. Джейн се упъти натам, накъдето я водеше носът й — към кухнята, откъдето се разнасяше съблазнителна миризма на яхния с месо.

Баща й четеше „Фарминг Тудей“. Той вдигна поглед от списанието и попита:

— Как мина денят ти?

— Повече от прекрасно. Открих още нещо, което подкрепя теорията ми — писмо, което може да ми послужи за аргумент.

— Радвам се за теб. Значи ли това, че ако откриеш тази поема, ще станеш богата?

Джейн поклати глава и изкриви устни в кисела усмивка.

— Не ми се вярва. По-скоро ще ме утвърди като име в академичните среди. Ще ми помогне да прескоча началните етапи на кариерата, която ме интересува — тя не пропусна едва забележимото разочарование в погледа на баща си. — Защо питаш?

Алан потри бузата си с длан.

— Неуместен оптимизъм — отбеляза той. — Малко допълнителни средства никога не са излишни в една ферма, нали знаеш. Вчера, когато каза, че такава находка би била безценна, си помислих, че това би донесло доста пари.

— Така е, но не на мен. Ще забогатее този, който може да докаже, че има законното право на наследник върху находката. Съжалявам, татко. Но все пак, ако я намеря, вероятно ще мога да сключа договор, за да напиша книга за цялата история, ще имам и публикации в пресата — тя протегна ръка и покри с длан загрубялата ръка на баща си. — Ако получа някакви пари, с радост ще ги поделя с вас.

Алан поклати глава.

— Не бих приел пари, за които си работила. Виж, ако дойдат неочаквано, това би било нещо друго. Но няма да приема да работиш, за да даваш пари на мен. Ние с майка ти се справяме добре. Не се тревожи за нас.

Преди Джейн да успее да отговори, Джуди влезе забързано в кухнята.

— Всичко е уредено. Наперената Барбара ще те чака у тях към осем часа.

Джейн завъртя очи.

— Прекалено си добра с мен.

Джуди я потупа по главата и тръгна към печката.

— За вечеря има говеждо с маслини.

— Очевидно не й се иска да се връщаш в Лондон — отбеляза Алан.

— И на мен не ми се иска — отвърна Джейн, упътвайки се към вратата. — Отивам да се обадя на Дан.

Разположи се край отрупаното с документи бюро в кабинета и каза в слушалката:

— Здравей, Дан. Имам една добра и една лоша новина.

Той изпъшка.

— Кажи първо лошата.

— Не си проучвал това родословие, което ни трябва. Съжалявам, но съм ти изгубила времето, като те помолих да се поровиш из историята на рода Уърдсуърт.

— Казваш го така, като че ли се налага да проучвам нечие друго родословие — каза той подозрително. — Какво е станало? Да не би да си открила нещо? — Джейн описа находката си и му прочете писмото по телефона.

— Но това е страхотно! — възкликна той, когато тя свърши с четенето. — Разбирам, че не води до категорични заключения, но доказва, че със сигурност има нещо, което си струва да се издири. Дори да не е поемата за „Баунти“, може да е нещо друго, което да има не по-малка стойност за литературната наука. Значи искаш от мен да се заема с Доркас Мейсън и потомците й? — попита той.

— Така би ми помогнал много. Аз ще видя какво мога да направя на местна почва — Антъни твърди, че мога да открия много сведения в Карлайл, а мама ме свърза с една от нейните приятелки, която очевидно е основен авторитет по историята на местните родове. Ако търсим и двамата, би трябвало да открием нещо, за което да се захванем.

— Ще бъде голямо ровене, но ако открием нещо, ще си струва усилията.

— Никога не съм била в гражданския регистър, а ти? — попита загрижено Джейн.

— Не, но напоследък има такова възраждане на интереса към родовите истории, че вероятно нещата там са добре подредени и удобни за търсене. Остави тази работа на мен, ще се ориентирам.

— Много съм ти благодарна.

— Напротив, аз трябва да ти благодаря, задето ме допусна да участвам.

— Как мина днес семинарът?

Дан простена театрално.

— Напълно си права, Деймиън Джоплин е ужасен досадник — и той се впусна в описание на семинара, който бе водил вместо нея. Към края на описанието и двамата се кикотеха, имитирайки някои от студентите и не особено проницателните им коментари върху „Лирическите балади“ на Уърдсуърт. — Нямаш повод да съжаляваш, че го пропусна — заключи Дан.

— Така изглежда. Добре, скоро ще ти се обадя пак — когато разговорът приключи, Джейн остана за малко на мястото си, загледана през прозореца към долината. Не я интересуваха нито парите, нито славата. Искаше да вземе в ръце този ръкопис и да го прочете.

Ривър плъзна замислено пръст по филмовата плака от томографския анализ. Беше прекарала целия ден с екипа, който снимаше телевизионния филм, и вече бяха станали първи приятели. Откараха Пирата обратно в болницата, където тя ръководеше цялостния рентгенов анализ на тялото и компютърната томография, а после го съпроводи обратно до погребална агенция „Гибсънс“. Всеки етап от изследването отне двойно повече от обичайното време поради изискванията на снимачния екип, но това не подразни Ривър. Предимствата, гарантирани от парите, които те щяха да платят, засега далеч надхвърляха неудобствата, свързани с присъствието им. Но междувременно Ривър се беше съгласила да излезе с Юън Ригстън, а не й остана достатъчно време, за да се върне в кабинета си и да остави там филмите и снимките, преди срещата им в Кезик в седем часа.

Затова беше намерила един усамотен ъгъл във фоайето на хотела, където трябваше да се срещнат и беше разпръснала снимките пред себе си на масата. Ако трябваше да бъде честна, тя считаше, че томографският анализ има най-незначителен потенциал за ценна информация от всички изследвания, на които възнамеряваше да подложи тялото, но все пак беше успяла да научи нещо ново за мъжа от тресавището. Питаше се дали и Юън Ригстън щеше да се окаже подобно предизвикателство за аналитичните й способности.

Беше минало доста време, откакто Ривър за последен път бе обмисляла възможността да общува с някого на друго ниво, освен чисто професионалното. Горчивият опит я беше научил, че повечето мъж или се отвращават от професията й, или напротив, проявяват нездравословен интерес към нея. И двата вида реакции я дразнеха. Не беше убедена, че Юън Ригстън ще реагира по-различно, но не й се искаше да го отписва прибързано. Отпи замислено от доматения сок и се опита да се съсредоточи върху образите пред себе си.

Разучаваше една фрактура на черепа, около която костта беше хлътнала, когато Ригстън се появи и седна на стола срещу нея.

— Надявам се да не ви преча — извини се той и смръщи смутено чело. — Малко подраних — ако искате, мога да ви почакам на бара, докато приключите, ако имате още работа.

— Не, просто си запълвах времето — каза тя. Учуди се, че появата му я зарадва толкова. — Аз също подраних.

— Още едно? — той посочи остатъците от сока, стекли се като червеникава дантела по вътрешността на чашата.

— Да, благодаря — тя му подаде чашата.

— С водка или без?

— Без, с кола съм.

Той кимна и тръгна към бара. Не можеше да се отрече, че беше впечатляващ мъж — макар че костюмът му беше конфекция, не можеше да прикрие широките му рамене и яките бедра. Ниско подстриганата коса на едрата му глава бе оредяла отгоре, фината чаша изглеждаше миниатюрна в големите му ръце. Ривър си каза, че би бил съвсем на място на игрището за ръгби. Предполагаше, че е десетина години по-възрастен от нея, но за разлика от повечето мъже на неговите години все още не бе допуснал мускулите му да се превърнат в тлъстини. Предположи, че поради масивната си фигура е плах с жените, вероятно се боеше инстинктивно да не им причини болка. Почувства изненадващ прилив на физическо желание. Прииска й се да разруши преградите на тази негова въздържаност, да се любят грубо и без преструвки.

— Я се стегни! — упрекна се тя едва чуто.

Когато той се върна с доматения сок и светла бира за себе си, тя се беше овладяла напълно, но се питаше на какво ли се дължеше този пристъп.

Пое чашата от него и започна да прибира снимките.

— Това нашият труп от тресавището ли е? — попита Ригстън.

— Същият. Току-що приключихме с рентгеновия и томографския анализ. Резултатите потвърждават предположението, което споделих при предишния ни разговор — тя измъкна една снимка от купчината. — Вижте — тя плъзна пръст по интересуващата ги част от образа. — Несъмнено фрактура на черепа, вероятно причинена с тъп инструмент със заоблен край, с диаметър на напречното сечение не повече от пет сантиметра. Ако трябва да изкажа предположение, като вземем предвид времето и мястото, където е настъпила смъртта, бих казала, че става дума за нещо от рода на топките, с които е завършвала горната част на някогашните бастуни.

Ригстън плъзна пръст по едната си вежда, но изражението му не се промени — явно не допускаше изразът на лицето да издава мислите му.

— Следователно става дума за смърт при подозрителни обстоятелства.

Ривър сви рамене.

— Така бих казала и аз. Убийство. А може пък да се е опитвал например да обере някого, и този някой да го е убил при самоотбрана?

— Надали някога ще разберем — Ригстън отпи голяма глътка от бирата си.

— Но междувременно научихме много нови неща — продължи Ривър. После посочи пролуките между отделните части на черепа. — Погледнете тези така наречени шевове. С възрастта те постепенно се затварят. Те ми дават основание да твърдя, че нашият човек е бил на около четиридесет години — може би с няколко повече или по-малко. — Тя отново се порови в купчината и извади друга рентгенова снимка и снимки на няколко сектора от томографския анализ. — Научихме и още нещо — че когато е бил на двайсет и няколко години, е бил прострелян в рамото. — Тя посочи раменната кост, на която се забелязваше кръг с неправилни очертания — там гладката другаде кост беше неравна и сякаш сбръчкана. — Класически вид на пронизваща рана.

— Не знаех, че можете да определяте толкова точно годините — Ригстън бе видимо впечатлен.

— Човешкият скелет има способността да се възстановява. Костите регенерират. Различните видове кости се възстановяват за различни периоди от време. Най-бързо зарастват ребрата, бедрената кост — доста по-бавно, черепът още по-бавно. Рана като тази, на плоска кост, каквато е лопатката, би се затваряла с години и вероятно така и не би се затворила докрай, тъй като е била доста сериозна. Зимно време сигурно е имал болки там. Бих казала, че е бил прострелян десет до петнайсет години преди смъртта си.

— Явно сте много сигурна, че раната е причинена от огнестрелно оръжие.

Ривър се усмихна.

— Елементарно, драги ми Ригстън — тя посочи към две петна, които се виждаха на снимката, близо до ръба на наранената кост.

— Това са метални отломки. По онова време куршумите се леели от олово и оловни сплави. Частици от мекия метал са се закачили за костта при преминаването на куршума.

Ривър отново се усмихна, обзета от необяснимо самодоволство.

— Впечатляващо — отбеляза Ригстън. — Нещо друго?

Тя разпери ръце.

— Засега е това. Но очакваме още много данни.

— Какви например?

Ривър го изгледа подозрително.

— Наистина ли искате да знаете, или питате, за да ми доставите удоволствие?

Ригстън поклати глава и се усмихна — около светлосините му очи се появиха бръчици.

— Наистина се интересувам. Знам каква е процедурата при аутопсията, но всъщност нямам представа какво точно правите, а пък не съм от хората, които се примиряват да си останат невежи.

Ривър му хвърли преценяващ поглед. Инстинктът й говореше, че става дума за истински професионален интерес, а не за болезнено любопитство. Реши да се довери на преценката си.

— Е, ние наистина ще правим аутопсия, но тя ще е доста по-различна от тази, която познавате, с големите разрези. В случая ще се опитаме намесата ни да бъде минимална. Затова и повечето вътрешни изследвания ще се проведат с помощта на камера, като при лапароскопия. Аз ще вземам проби от основните вътрешни органи — доколкото нещо е останало от тях — на принципа на биопсията.

— Защо трябва да действате по този начин?

— За да съхраним целостта на тялото. То вероятно ще се озове накрая в някоя музейна или университетска сбирка. Ще бъде добре, ако не го разфасовам, докато се опитвам да извлека цялата възможна информация от него — тя посочи към него с чашата си.

— След някоя и друга година и полицейските патоанатоми ще започнат да извършват изследванията си по този начин. В Лестър вече беше изпълнена първата виртуална аутопсия. Освен всичко останало така не засягаме чувствата на различни религиозни общности — например еврейската и мюсюлманската.

Ригстън се усмихна.

— Да не говорим пък за чувствата на ченгетата, които са задължени да присъстват на аутопсии. Вече няма да ни се налага да събираме от пода начинаещите, които припадат само от миризмата.

Ривър кимна в знак на съгласие.

— Знаете ли, че трупната миризма зависи от това с какво сме се хранили приживе? Човешките трупове и труповете на прасетата миришат сладникаво, труповете на кучета — на гранясало, а на конете — на кисело. Всичко зависи от съдържанието на азот.

Той направи гримаса.

— Не намирам нищо сладко в миризмата на човешки труп.

— Поетите обаче са на друго мнение, защото говорят за „сладкия мирис на разложение“.

— Не чета много поезия — каза Ригстън. — А и не ми се вярва повечето ченгета да проявяват интерес към нея. Няма кой знае каква връзка между поезията и най-съществената част от нашата работа.

— Същото се отнася и до моята работа. Няма нищо поетично в изсмукването на съдържанието на стомашно-чревния тракт.

— И това ли правите? — Ригстън изглеждаше по-скоро заинтригуван, отколкото отвратен. Ривър установи със задоволство, че дотук инстинктът не я е подлъгал.

— Да, особено в случаи като този, когато има шансове стомашното съдържание да е съхранено. Долната част на стомашно-чревния тракт обикновено съдържа семена и растителни фибри, които могат да ни подскажат с какво се е хранил. Един колега откри веднъж клонка брюкселско зеле — цяла и непокътната.

Сега вече Ригстън явно се отврати.

— Този път информацията ми дойде в повече — отбеляза той и се поразмърда на стола си. — Защо не се върнем към научната страна на въпроса?

— Превземки — каза развеселено Ривър. — Добре тогава. Надяваме се да има достатъчно остатъци от меките тъкани, за да вземем проби от мускули, а може би дори от мозъчна тъкан, за да проведем токсикологични и ДНК-анализи. И тогава ще преминем към най-интересната част. От зъбите му ще можем да разберем къде е живял, докато те са израствали. Ще разберем дали е роден на територията на Обединеното кралство, и ако е така, в коя част от него. Костите ще ни разкрият дали е живял в други части на света през последните десет-петнайсет години преди смъртта си — тя се усмихна тържествуващо.

Ригстън също й се усмихна широко, разкривайки равните си бели зъби.

— Това е направо удивително — каза той. — А можете ли да разберете от какви болести е страдал?

Тя сви рамене.

— Можем, но само отчасти — не можем да идентифицираме толкова болести, колкото бихме искали. Но мога отсега да ви кажа, че не е боледувал от сифилис. Не се забелязват обичайните в такива случаи нарушения на костната структура. Следователно нашият моряк или е водел удивително праведен живот, или просто е имал късмет.

Ригстън отново отпи голяма глътка от бирата и каза:

— Завиждам ви.

— Защо?

— Защото това, което вършите, е истинско разследване. Моята работа в повечето случаи се свежда до това да предполагам кой от местните бандити е извършил поредното тъпо и кърваво престъпление, което ми сервират. Напълно в разрез с представите, създавани от книгите и телевизионните сериали, аз почти никога нямам възможността да събера различните елементи на някой случай, за да подредя докрай пъзела. Когато постъпих в полицията, предполагах, че ме очакват предизвикателства за умствените ми способности — той въздъхна. — За съжаление повечето престъпници нямат ум и колкото една овца.

— Трябва да е доста потискащо.

— Така е, но да не говорим повече за това — той допи бирата и бутна стола си назад. За миг я обзе разочарование. Това ли беше всичко? Той беше първият мъж от месеци, който не беше задал традиционния въпрос защо хубаво момиче като нея се рови в стари трупове, а явно нямаше да предложи дори да пийнат още по едно?

— Бързате ли да се върнете в Карлайл, или бихте приели да хапнем някъде? — попита Ригстън.

Ривър почувства как стомахът й се сви, но не от глад.

— Само ако не говорим за работа — нито за вашата, нито за моята.

Той се усмихна.

— Дадено.

Същата нощ лежах буден и обмислях думите на Блай. Беше ми ясно, че ако откажех да понасям неговото несправедливо поведение и незаслужените му обиди, щях да бъда принуден да понеса друг вид тормоз. И двете възможности ми се струваха нетърпими. Докато се въртях неспокойно на койката, си спомних една вечер, която прекарах с брат си Чарлс в Спитхед. Бяхме вече на борда на „Баунти“ и чакахме заповед да вдигнем платна, а Чарлс тъкмо се беше върнал от Мадрас. Той беше назначен за корабен хирург от Източноиндийската компания. Наех една малка лодка и отидох да го посетя на неговия кораб, „Мидълсекс“, който още не беше пристанал. През тази изпълнена с приятни разговори вечер брат ми сподели с мен, че по време на плаването обратно към дома на борда на кораба избухнал бунт, и че той самият участвал в него. Поведението на капитана предизвикало такъв смут и недоволство сред екипажа, че най-сетне един от офицерите се видял принуден да вдигне зареден пистолет срещу него. Четирима офицери, сред които и моят брат, се опитали да му отнемат командването, но не успели. По време на разговора ни брат ми все още не знаеше какво наказание го очаква. Но бунтът, в който той се бе включил, беше избухнал на кораб, който беше частно притежание на Източноиндийската компания — следователно най-лошото, което можеше да се случи, бе да му забранят да служи на корабите на компанията в продължение на две години. Странно е, като си помисли човек, че за същото провинение, което се размина така леко на брат ми, биха ме обесили незабавно, ако успеят да ме заловят.

17

В сенките на стълбището се размърда един по-тъмен силует. Нощта съумяваше да съхрани изключително добре своите тайни в Маршпул Фарм, до голяма степен защото половината улични лампи не светеха. Някои просто бяха изгорели, други обаче бяха счупени, защото за разлика от повечето търговци, тези, които практикуваха занаята си в Маршпул, предпочитаха да го правят под прикритието на мрака. Независимо от това дали продаваха наркотици, контрабанден алкохол и цигари, крадени дискове или телата си, липсата на осветление винаги им беше от полза. Несъмнено това облекчи и проблемите на Тенил тази вечер. Дори някой да я беше забелязал да претичва от единия край на комплекса към другия, не го беше показал с нищо — нито пред нея самата, нито пред полицията.

Тенил се прокрадваше предпазливо към края на Маршпул, където редицата разнебитени външни гаражи бележеха границата между комплекса и външния свят. Нисък парапет предпазваше плоските покриви от всеки, който би се опитал да се покатери там от паркинга. Тенил отиде зад гаражите и се запромъква в тясното пространство между задните им стени и високите дървени огради на къщите отзад. След като измина петдесетина ярда, стигна до една ограда, която беше доста по-солидна от останалите. Някой по-предприемчив крадец от местния контингент беше заковал малки дървени блокчета по оградата, създавайки така някакво подобие на стъпала. Така човек можеше да се прехвърли лесно в двора на къщата, а оттам в съседните дворове — и по-нататък.

Но Тенил беше установила, че оттам може да стигне и до покривите на гаражите. Обичаше да седи там, когато времето беше хубаво, да се пече на слънцето и да чете, несмущавана от никого. Но покривите бяха нестабилни и Тенил беше привикнала да опипва с крак, за да се убеди, че стъпва на напречните греди, когато минаваше по покритията, станали трошливи с годините. Тази вечер тя имаше намерение да се възползва именно от това.

В прохода зад гаражите беше тъмно като в рог и Тенил трябваше да намира пътя си опипом. Когато стигна онази част, която й трябваше, тя се притисна към оградата на къщата, протегна се нагоре и стисна здраво разположените по-високо дървени блокчета. Закатери се бързо и скоро вече беше възседнала оградата — на девет фута над земята. Присви се много внимателно, продължавайки да се държи с една ръка за оградата, за да не падне. Много бавно и предпазливо протегна едната си ръка към покрива на гаража. Веднага щом пръстите й докоснаха грубата повърхност, тя се изправи и се пусна, а после се оттласна с все сила от оградата, за да падне върху покрива, прехвърляйки зеещата между него и оградата пролука. Падайки, се завъртя, така че се приземи легнала на ръба на покрива.

Тя издиша шумно. Дотук се беше справила. Сега следваше трудната част. Тук, отгоре, нямаше никакъв белег, по който би мота да познае къде свършва един гараж и започва друг. Но тя знаеше, че те са общо десет. Този, който й трябваше, беше трети от онзи край, от който бе влязла в пролуката. Трудно беше да прецени, но й се струваше, че трябва да измине около шест фута вляво, за да бъде сигурна, че е на точното място. Тя започна да пълзи по края на покрива, без да я е грижа за дрехите й. И без това скоро нямаше да й трябват. Когато реши, че се е озовала на подходящото място, смъкна полека раницата от гърба си и извади от нея чука.

Първият удар пропука престарялото покритие — при втория чукът мина през него. Тенил придърпа назад чука така, че да освободи по-голяма площ, и се зае да пробива дупка в гредореда. Насочи лъча на фенерчето през пролуката, която се отвори, и въздъхна облекчено. Беше се ориентирала правилно. Намираше се на покрива на гаража, в който Джуниър Би и брат му държаха стоката. Виждаше кашоните, наредени край стените, някои от тях вече отворени — лъчът на фенерчето играеше по найлоновите торбички, в които беше пакетирана стоката за сергията на Джуниър Би.

Не й отне много време да разшири дупката достатъчно, за да се промъкне през нея. Все пак внимаваше да не вдига много шум. Макар че повечето обитатели на Маршпул бяха усъвършенствали способностите си да не виждат и чуват нищо до крайна степен, все пак някои по-необичайни звуци биха могли да накарат някого да провери какво става. След като се убеди, че може да се спусне през дупката и да се измъкне обратно през нея, Тенил пусна раницата си в гаража. Тя падна върху куп кашони на няколко фута под нея. Сега вече можеше да се спусне спокойно долу.

След десетина минути вече се беше нагиздила в торбести панталони, риза с якичка и още една широка тениска отгоре, непромокаемо яке и бейзболна шапка — всичко изпъстрено с подходящите надписи, за да минава за готин тип. Разбира се, всички дрехи бяха абсолютен фалшификат. Взе още един панталон за смяна, две тениски, и натъпка всичко в раницата. Готово. Сега оставаше само да се измъкне оттук.

Натрупването на кашоните на достатъчна височина се оказа по-трудно, отколкото бе предполагала. Беше много уморително и Тенил имаше чувството, че й отне часове. Докато купът стана достатъчно висок, за да започне да се катери по него, се беше изпотила и дишаше тежко. Крепеше я само отчаяният порив да не се оставя да я хванат.

Най-сетне, около час след като бе влязла в гаража, тя се озова, обратно на покрива. Увисна на ръце, после се пусна и скочи на земята. Височината беше около шест фута, затова и всяка кост в тялото й се разтърси, когато падна на твърдата циментова настилка. Извади от джоба си разписанието на автобусите. Трябваше да побърза, за да стигне до гара „Виктория“ навреме за последния автобус за Оксфорд. Лесна работа, мислеше Тенил, докато потъваше в нощта, стъпвайки наперено. Вече беше на път.

Домът на Барбара Фийлд беше обзаведен като мемориал на флората в английската провинция. Тапицерията на меката мебел беше обсипана с рози, по завесите се виеше клематис, по тапетите имаше повече букети от диви цветя, отколкото можеха да се видят накуп в Деня на майката. Навсякъде наоколо се виждаха аранжирани по различни начини сухи цветя, по стените висяха в рамки гоблени с изгледи от селски градини. Джейн си каза, че дневната на Барбара трябва да се оглежда с любителски наръчник за растителните видове. Когато я посрещна, Барбара бе казала:

— Сега ще пием чай, и ти ще ми обясниш какво точно търсиш. После ще отидем в кабинета и ще видим какво ще успеем да открием.

Както можеше да се предположи, по чашите за чай също имаше нарисувана растителност — крайпътен жив плет и осеяна с иглики трева.

Барбара слушаше внимателно, докато Джейн обясняваше какво се надява да открие, и от време на време кимаше енергично — с маниер, който караше Джейн да се чувства малка и глупава. Но Наперената Барбара, както я наричаше Джейн, когато беше дете, открай време я караше да се чувства малка и глупава. Всичко у нея — съвършено фризираната й, подобна на каска коса, от която не стърчеше и косъм, винаги колосаната бяла блуза, по която никога не се забелязваха петна от сос, мастило или трева — сякаш умишлено подчертаваше недостатъците на хората около нея.

— Е, всичко това ми се струва напълно ясно — бе отбелязала Барбара, когато Джейн привърши разказа си. — Хайде да видим какво ще ни кая® вълшебната кутия — припомняйки на Джейн обичая си да подменя имената на нещата с абсурдни описания. Джейн я последва по коридора към стаята, за която си спомняше смътно, че бе наричана „семейната дневна“ — нещо, което й се струваше доста странно, защото Барбара и Брайън Фийлд бяха бездетни. Каза си, че не по-малко странен беше и интересът на Барбара Фийлд към генеалогията, предвид факта, че не беше предала никому собствените си гени.

Междувременно стаята бе превърната в удивително спретнат и функционален офис. Вътре имаше бюро с компютър, работна маса с три стола и портативен телевизор на масичка с колелца.

Вместо гоблени по стените имаше изображения на родословни дървета, красиво нарисувани и надписани с калиграфски шрифт.

— Това е моята Светая светих — каза Барбара с видимо задоволство. — Брайън си има пристройката, в която се занимава с грънчарство, а аз — този малък храм на предците ни — тя придърпа един от столовете от масата към бюрото и го обърна под ъгъл към собствения си въртящ се стол. — Хайде сега да видим какво можем да открием за Доркас Мейсън по свръхзвуковите пътища на информацията.

Пръстите й заиграха умело по клавиатурата. Джейн, която бе привикнала да гледа майка си как въвежда сметките на фермата по двупръстовата система, отбеляза учудено:

— Явно много ви бива в тази работа.

Барбара се усмихна иронично.

— Надявам се да мога да твърдя, че съм се справяла по възможно най-добрия начин с всичко, с което съм се заемала досега. Вие, младите, ни отписвате веднага щом вземем безплатни карти за транспорт, но понякога най-хубавите мелодии се свирят на стари цигулки.

Джейн стисна зъби и се усмихна.

— През ум не би ми минало да ви подценявам, госпожо Фийлд.

Барбара отвори директно сайта „Регистри на графството“.

Докато продължаваше да пише и да натиска бутона на мишката, обясняваше на Джейн:

— Когато започнах да съставям родословното ни дърво, а после и други, се налагаше да обикалям енорийските църкви и да се ровя из регистрите. Но сега повечето енорийски архиви са въведени в регистрите на графството, и всеки може да си осигури достъп до тях срещу минимално заплащане. Архивираните, избирателни списъци също могат да се отварят онлайн, както и завещанията от 1858 година насам — тогава са въведени семейните съдилища, които се занимават между другото и с проверка на валидността на завещания. А да не забравяме и мормоните.

— Мормоните ли? — Джейн се постара да зададе въпроса със спокойна любезност, за да не се издаде доколко не вижда никаква връзка между мормоните и това, за което говореха досега.

— Мормоните разполагат с огромна генеалогична база данни. Мисля, че това се дължи на тяхното хрумване да приемат покойници в своята вяра… — гласът на Барбара заглъхна — явно беше погълната от изписването на данните, които въвеждаше в търсачката.

— И така — Доркас Мейсън, нали това беше името?

— Да.

— Имаш ли някаква представа кога е родена?

— Работела, е като прислужница в дома на семейство Уърдсуърт през 1847 година, значи тогава трябва да е била поне четиринайсетгодишна. Следователно трябва да търсим някъде преди 1833 година.

— Нека започнем от 1800-ната — каза Барбара и започна да вписва датите със замах. Минаха няколко секунди, и на екрана се появи съобщение: „Намерено 1 съвпадение. Моля въведете парола за достъп“.

Барбара загледа изразително Джейн. Изминаха няколко секунди, докато тя се досети, че трябваше да се обърне, за да не гледа, докато Барбара въвежда личната си парола. Когато погледна отново към екрана, на него се бяха появили данни от енорийски регистър. Доркас Мейсън, дъщеря на Томас и Джийн Мейсън, беше родена на 5 април 1831 г. в Шийпфолд Котидж, в Кокърмаут, енория Бригам. Баща й бе вписан в регистъра като ковач. Била кръстена три седмици след раждането си. Барбара се усмихна тържествуващо на Джейн.

— Това са чудесата на съвременните технологии — заяви тя доволно, като че ли въпросните технологии бяха изобретени лично от нея. — Ще ти разпечатам справката.

— Прекрасно — каза Джейн, обзета от оживление при вида на първото официално споменаване на жената, която бе отнесла със себе си загадъчния ръкопис на Уилям. — Тези данни ще ми бъдат от голяма полза. Но аз всъщност се интересувам повече от това, което се е случило с нея доста по-късно. Предполага се, че е напуснала семейство Уърдсуърт през 1851 година, за да се омъжи. Дали в регистрите могат да бъдат намерени данни за венчавката и за раждането на децата й? Или за смъртта й?

— Разбира се, мила — Барбара отново се обърна към компютъра и въведе необходимите данни. Този път чакаха малко по-дълго. Съобщението също не ги зарадва — „Намерени 0 съвпадения“. Джейн бе обзета от разочарование — Доркас като че ли беше съвсем наблизо само преди секунди, а сега отново потъна в небитието.

— Колко неприятно, наистина — отбеляза Барбара.

— Но нали не може просто да е изчезнала?

— Всъщност не. По онова време общественият живот е бил вече доста добре организиран. Хората не се женели и не раждали деца, без това да се регистрира някъде. Или се е омъжила и живяла в енория, чиито регистри все още не са въведени в базата данни — нещо, което се случва доста по-често, отколкото бих искала — Барбара говореше с такъв тон, като че ли приемаше тези пропуски като лична обида. — Или просто е заминала и се е омъжила в друго графство.

— Как бих могла да установя кое от двете е вярното обяснение?

Барбара всмука въздух през зъби.

— Ами… знаеш ли, твоят подход към търсенето е малко необичаен. Хората търсят най-често, връщайки се от съвременността назад във времето. Наясно са поне най-общо къде да търсят, защото всеки новооткрит документ ги насочва към следващия. Докато търсенето отзад напред е нещо съвсем различно, тъй като нямаме представа откъде да започнем. Ако не се е омъжила за местен жител, Доркас може да се е озовала на произволно място в страната. Може дори да е заминала за Шотландия — Барбара произнесе последната дума с такъв тон, като че ли говореше за някое затънтено ъгълче на галактиката.

— И какво трябва да предприема сега? — попита Джейн, прикривайки нетърпението си.

— Предлагам ти да опиташ Централния граждански регистър в Карлайл. Там са събрани всички регистри на хартиен носител. Тоест, ако поради някакъв пропуск данните за Доркас не фигурират онлайн, независимо от това документите ще си бъдат на място. Ако не сполучиш там, остава ти да започнеш да се ровиш из общинските регистри в Националния център, който се намира в Лондон, по-точно в Излингтън. Можеш да се обърнеш и към професионалисти в тази област, които ще проведат издирването вместо теб. Услугата не е евтина, но те работят много добре.

— Вече задвижих този въпрос — един мой колега ще се заеме с проучванията в Лондон. Ами завещанието й? Дали има шансове да го открием онлайн?

— Зависи от това кога е починала. Преди 1870 година омъжените жени са нямали право на собственост и съответно е нямало и какво да завещават. След това те добиват правото да правят завещания, но дори тогава можели да завещават единствено собственост, приписана лично на тях, за тяхно лично ползване — Барбара я потупа по ръката. — А една прислужница надали би могла да се озове в такова положение, нали, Джейн?

— Вероятно не. Но все пак може да има нещо… — Джейн замълча потиснато.

— Ако такъв документ съществува, в него тя е цитирана с фамилното име на мъжа си. А тъй като не знаем какво е то, изпадаме в безизходица — Барбара излезе от интернет с вид на човек, който е приключил с въпроса. — Според мен единственото, на което можеш да се надяваш, е твоят колега да извади късмет в Сейнт Катринс Хаус.

Джейн разбра, че разговорът им е приключил.

— Благодаря, госпожо Фийлд. Направихте ми голяма услуга.

Три минути по-късно тя се изкачваше по склона към къщи, твърдо решена да не се предава. Потомците на Доркас Мейсън съществуваха някъде. Двамата с Дан щяха да успеят да ги издирят. А когато успееха, щяха и да разберат какво е било това, което семейство Уърдсуърт е искало да остане скрито на всяка цена.

— Шибан дъжд! Шибана провинция! — крещеше вбесено Джейк Хартнел. — Кой, по дяволите, би предположил, че някой ще се движи с трактор в десет часа вечерта? Пропуснах само една шибана табела и се озовах един Бог знае къде.

Независимо от раздразнението му тракторът продължаваше да пълзи пред него с двайсет мили в час. Пътят имаше прекалено много завои и Джейк не смееше да го изпревари, затова постоянно се приближаваше до него и намаляваше скоростта веднага щом за пореден път калните пръски от задните колела изпоцапваха предното му стъкло. Това, което би му се сторило дори донякъде забавно на полуостров Акротири, в нощния мрак насред Езерната област го караше да излезе от кожата си.

— Господи, това вече е върхът! — продължаваше да мърмори той. — Какво търсиш тук, Джейн? Бих предположил, че си била щастлива да се измъкнеш от тази забравена от Бога дупка, а вместо това ти хукваш насам при първа възможност. Как можах да направя такава глупост — да изтърся всичко пред Каролайн? Аз имам по-голям шанс да открия шибания екипаж на „Мари Селест“[1], отколкото ти да откриеш някакъв изчезнал шедьовър на Уърдсуърт! И този шибан трактор!

След няколко мили тракторът най-сетне се отклони по някакъв страничен път и Джейк профуча покрай него. След минути вече беше в покрайнините на Кезик.

— Слава Богу! — възкликна той. Повъртя се из неголемия център на града, докато най-сетне избра този от хотелите, който му се стори най-близък до цивилизацията. Влезе през тясна арка в настлан с калдъръм заден двор, който беше учудващо пълен с коли. Най-сетне откри място за паркиране в един ъгъл и с усилия набута аудито между един микробус и един рейндж роувър, до такава степен покрит с драскотини и следи от удари, че даваше сериозен повод за притеснение.

На рецепцията нямаше жива душа, затова пък в бара цареше голямо оживление. Джейк натисна уморено копчето на звънеца. Докато чакаше, прелистваше лениво подредените на плота брошури, посветени на местни забележителности. „Божичко, има и музей на молива!“, отбеляза той. Какви надежди за успех би могъл да има на място, където единствената възможност за развлечение в дъждовно време беше цял музей, посветен на поставянето на графит в дърво?

Най-сетне се появи една едра жена с майчински вид и го поздрави с лъчезарна усмивка.

— Извинете, че ви накарах да чакате. С какво мога да ви помогна, господине? — попита тя весело.

Джейк си каза разсеяно, че сигурно взема хапчета за подобряване на настроението и се попита дали да не й поиска едно-две.

— Имате ли свободна стая?

Жената се поколеба.

— Само за една нощ ли?

Тя отвори една дебела регистрационна книга и плъзна пръст надолу по страницата.

„Де да беше само една“.

— Ще остана поне няколко дни — отвърна той на глас. — Но не съм сигурен колко точно.

Пълничкият пръст се закова на страницата.

— Имаме една свободна единична стая — каза жената. — Мога да ви регистрирам за четири нощувки.

— Чудесно — отвърна той. Молеше се четири дни да са му достатъчни да се справи с Джейн. Подаде фирмената кредитна карта и попита дали имат интернет без особена надежда за положителен отговор.

— Ако искате аналогов достъп, можете да се включите към телефона, а безжичен има в бар „Дъруент“ — отвърна тя невъзмутимо, като че ли я беше попитал дали имат течаща вода. — Искате ли да хапнете нещо? Кухнята вече приключи, но мога да ви приготвя супа и няколко сандвича.

— Чудесно — повтори той, този път с вътрешно убеждение. — А дали мога да намеря тук някой брой от местния вестник?

След по-малко от час той вече лежеше на леглото в стаята си, добре натъпкан със сандвичи с шунка, супа от картофи и праз, и чудесна бира „Текстън“.

— Ако щеш вярвай, но вестникът им се нарича „Осведомител за Кезик“ — казваше той на Каролайн, чийто глас звучеше удивително бодро, въпреки че на Крит минаваше един след полунощ.

— Очарователно, напълно във викториански дух — отбеляза Каролайн. — Все още ли изнасят цените на добитъка на първа страница?

Той се изкиска.

— Чак дотам не са стигнали.

— Е, ако човек е заточен в тая пустош, вероятно не му и трябва повече информация — каза Каролайн. — Успя ли да научиш нещо повече за трупа в тресавището?

— Има доста повече местен колорит, но не и допълнителни подробности за находката. Предполагам, че антрополозите не са имали време да проведат всички тестове преди излизането на вестника.

— Жалко. Значи все още не си се свързал с Джейн?

— Току-що пристигнах, а по тези места хората си лягат рано — възрази Джейк. — Освен това реших, че ще е по-разумно да направя някои предварителни проучвания. Ще видя дали мога да поговоря с тази доктор Уайлд, специалистката по медицинска антропология. Тя може би вече е в състояние да прецени приблизителната възраст на тялото.

Той чу как Каролайн въздъхна.

— Тялото не е най-важното, Джейк. Интересува ни ръкописът, за който е говорела Джейн. Трябва да се одобриш с нея колкото е възможно по-бързо.

— Няма да стане толкова лесно, колкото би било в Лондон — отвърна той. — Ще ми бъде трудно да уредя нещата така, че да остана насаме с нея. Ако се появя в онази загубена ферма, баща й само ще се блещи яростно насреща ми, а нищо чудно и майка й да ме почерпи с домашен сладкиш с арсеник.

— И как възнамеряваш да постъпиш?

Сега беше ред на Джейк да въздъхне.

— Ще се наложи да се държа като герой от тъп шпионски филм. Ще потърся място, откъдето да наблюдавам фермата, ще я проследя, когато излиза оттам, и ще изчакам да се озове на такова място, на което ще бъде удобно да разговаряме.

Каролайн явно едва сдържаше смеха си.

— Господи, как ми се иска да можех да те видя отнякъде. Джейк на пробни снимки за ролята на агент под прикритие.

— Ще те държа в течение — каза той, наскърбен от явното недоверие в способностите му.

— Добре. Очаквам от теб да извършиш велики дела, Джейк. Приятни сънища.

После тя затвори телефона.

„Приятни сънища, как не“, мислеше той, докато се въртеше на прекалено мекия дюшек.

Сърпът на намаляващата луна висеше ниско над паркинга, придавайки на малкото листа, останали по клоните на дърветата, вид на провиснали парцали. Ривър потръпна, когато хладният нощен въздух нахлу във фоайето на хотела, докато Юън Ригстън отваряше вратата пред нея.

— Бррр — каза тя, докато минаваше покрай него. — Няма нищо по-подходящо от свежия местен въздух, ако държиш да пропъдиш меката топлина от приятно прекарана вечер.

— Значи не би се изкушила от една разходка на лунна светлина край езерото Дъруент? — подразни я той, тръгвайки редом с нея.

— Сериозно ли питаш?

Той се разсмя.

— Не съм облечен подходящо. Пък и да бях, надали бих избрал точно тази нощ — той подуши въздуха и посочи тежките облаци, които се носеха към върха на Касълриг. — Ще вали.

— Тогава ще е най-добре да се прибираме. Не ми се иска нещо да ни развали настроението — бяха стигнали до нейния ленд роувър и Ривър се обърна с лице към Ригстън, обзета от неочаквано недоумение — сама не разбираше какво иска всъщност. — Прекарах чудесна вечер, Юън.

Той кимна.

— Аз също. Не помня кога за последен път съм се забавлявал толкова добре.

Лицето му беше в сянка и тя не бе в състояние да прочете нищо по него.

— Може да излезем пак някоя вечер.

— Ще ми бъде приятно. Тъкмо ще можеш да ми разкажеш новините около Пирата от тресавището.

Прободе я леко разочарование.

— Щом искаш.

Той се облегна на ленд роувъра.

— Знаеш ли какво говорят местните хора?

— За Пирата ли? Не, какво?

— Казват, че сега Флечър Крисчън най-сетне ще намери покой.

Ривър се намръщи.

— Флечър Крисчън ли? Онзи от бунта на „Баунти“? Какво общо би могъл да има с нашия мъртвец?

— Флечър е бил родом от тези места. А тук винаги се е говорело, че той е успял да се прибере в Англия след бунта. Носят се легенди, че е преживявал като контрабандист по устието на Солуей. Други пък казват, че го приютили роднините му, които живеели на остров Ман. — Ригстън сви рамене. — Кой знае?

Ривър беше заинтригувана. Прехвърли наум всичко, което знаеше за мъртвеца и го сравни с малкото, което си спомняше за бунта на „Баунти“.

— Струва ми се, че не можем да изключим такава възможност. Няма съмнение, че нашият Пират е плавал из Южните морета. Но ще трябва да се поровя още, да сравнявам дати и така нататък — тя се усмихна. — Ето нещо, което наистина би подлудило моите приятели от телевизията. Ще трябва да им кажа утре сутринта — тя застана на пръсти и целуна Ригстън по бузата. — Благодаря, че ми каза.

Преди да успее да се отдръпне, той я притисна към себе си и каза:

— Благодаря за хубавата вечер.

Гласът му беше тих и топъл. После устните му се притиснаха силно към нейните, а от докосването на леко наболата му брада по тялото й плъзнаха тръпки, които нямаха нищо общо със студа. Устните й се разтвориха, езикът й срещна неговия. Топла вълна се надигна ниско в корема й и тръгна надолу по тялото, ръцете й се плъзнаха под сакото му. Когато се разделиха, и двамата дишаха тежко.

— Съжалявам — каза той задъхано. — Не исках…

Ривър плъзна ръка по предната част на панталона му и пръстите й докоснаха очертанията на твърдата издутина отдолу.

— О, напротив, струва ми се, че искаше… — каза тя. — До моето жилище се стига за четиридесет и шест минути. Колко път има до твоето?

На двеста и петдесет мили оттам един автобус навлизаше, поклащайки се тежко, в покрайнините на Оксфорд. В него пътуваха какви ли не хора — дребен чиновник, който беше ходил на кино със свой колега; няколко студенти се връщаха от концерт на алтернативна група в Шепардс Буш; трима австралийци с големи раници на поредния етап от околосветското си пътешествие; хора, които се връщаха по двойки или сами, след като бяха прекарали вечерта в Лондон. Някои дремеха, други четяха, трети бърбореха, други пък се взираха през собствените си отражения в стъклата към магазините и къщите по улиците, откъдето минаваше автобусът — маршрутът минаваше през предградието Хедингтън към тясната, но оживена улица Сейнт Клемънтс.

Никой не бе обърнал внимание на цветнокожото момче, сгушено на една от седалките в средата на автобуса. Козирката на бейзболната шапка прикриваше по-голямата част от лицето му, скривайки обичайния за такива хлапета нагъл поглед, който иначе би могъл да предизвика известно притеснение у спътниците му.

Тенил се понамести на седалката и погледна часовника. Автобусът се движеше по разписание. Нямаше представа що за град е Оксфорд — знаеше само, че тук има купища студенти и стари сгради. Предполагаше обаче, че няма да е толкова трудно да намери тук някое тихо ъгълче, където да се свие за през нощта. Не я беше грижа дали ще успее да спи или не. Цял ден щеше да пътува в автобуси — в тях можеше да си отспи. А и не й се искаше да рискува — всеки път, когато се унесеше, можеше да я връхлети споменът за кошмарните останки на Джино. Не беше важно дали ще спи или не. Важното беше едно — да успее да се измъкне от ченгетата. А Тенил не се съмняваше, че може да се справи с тази задача.

Зачуди се дали вече са почнали да я издирват извън територията на Маршпул. Дали вече бяха успели да се свържат с Джейн?

Но нито за миг не постави под съмнение правилността на решението си.

Споменът за разказа на моя брат пусна корен в съзнанието ми и колкото и да се опитвах да го пропъдя, не успявах. Бунтът на „Мидълсекс“ не беше успял, защото обикновените моряци не са били истински убедени, че действително искат да се разбунтуват. Но аз бях готов да се обзаложа, че малцина от нашия екипаж биха защитили Блай. Прекалено много бяха тези, които бяха понасяли оскърбленията и бяха ставали жертва на грубостите му. И още тогава реших, че ако отношението на Блай към мен стане нетърпимо, ще последвам примера на брат си. Това, което се случи на следващия ден, беше последното камъче, което прекатури колата. Блай заяви публично, пред целия екипаж, че съм най-обикновен крадец — обвиняваше ме, че съм откраднал кокосовите му орехи. Не знам как би постъпил друг, по-силен духом човек на мое място. Знам само, че не можех вече да понасям постоянните промени в настроението му, суетата и злобата му.

[1] Бригантината „Мари Селест“, отправила се от Ню Йорк през ноември 1872 година за Италия, е намерена изоставена в открито море. Загадъчното изчезване на целия екипаж и капитана, който потеглил на това пътуване със съпругата си и малката си дъщеря, няма категорично обяснение до ден-днешен. Разказът на сър Артър Конан Дойл, посветен на тази тема, превръща случая в една от най-прочутите неразкрити загадки. — Бел.прев. ↑

18

През Фелхед минаваше само един път. Освен ако минаващият оттук шофьор не беше склонен да рискува по множеството завои на тесния планински път по склоновете на Лангмиър, както и трудното преминаване на планинския проход, трябваше да мине по този единствен път през селото. Джейк беше навил часовника да го събуди в шест и в седем без четвърт вече завиваше по пътя към Фелхед, все още уморен от вчерашното пътуване и раздразнен, че никъде в Кезик не успя да намери прилично кафе в картонена чаша за из път, което да ободри съзнанието му. Ръмеше упорито, дъждът намаляваше видимостта и обезцветяваше небето. Ниски облаци покриваха близките върхове, овцете се гушеха окаяно край каменните зидове или търсеха подслон под дърветата.

Не искаше да влиза с колата в селото — имаше хора, които го бяха виждали, когато бе идвал на гости на Джейн, и сега биха могли да го разпознаят. Още по-малко пък му се искаше да се натъкне на Джуди Грешам, тръгнала да пазарува в селския магазин. Каквото и да бе обяснила Джейн за края на връзката им, то надали бе събудило симпатиите на родителите й към него. Затова паркира на една посипана с чакъл отбивка на двайсетина ярда след отклонението — тук туристите, които искаха да се изкачат на върха на Лангмиър, оставяха колите си, за да тръгнат по пътеката, която водеше нагоре.

Тясното шосе беше по-оживено, отколкото Джейк бе очаквал, и на няколко пъти му се случи да се стресне неоснователно — от разстояние всички ленд роувъри си приличаха. Но малко след осем търпението му най-сетне бе възнаградено. Коли като червения форд фиеста на Джуди бяха по-рядко срещани тук и когато една такава излезе от селото и се насочи по шосето към него, Джейк придърпа още по-надолу козирката на бейзболната си шапка, и продължи да наднича изпод нея. Когато колата се изравни с неговата, успя да разпознае профила на Джейн във форда. Изчака тя да завие на север по главното шосе, после запали двигателя и потегли след нея.

Шосето към Търлмиър следваше очертанията на стария римски път, затова и беше право като стрела. Джейк внимаваше да не наближава много форда. Поне Джейн беше включила фаровете заради лошото време, затова му беше по-лесно да не я изпуска от очи. Джейк не забелязваше красотата на потъналото в лека мъгла езеро от лявата му страна, нито пък призрачните очертания на дърветата отдясно — очите му бяха приковани в червените светлини на стоповете пред него. Не забеляза дори табелата, на която пишеше, че пътят по-нататък е в ремонт. Колата на Джейн изчезна в един широк завой, а едва когато и той зави след нея, забеляза проблема. Светофарът, който контролираше еднопосочното движение в отсечката, която се ремонтираше, превключи от жълто на червено точно в момента, когато колата на Джейн премина оттам. Джейк се изкуши да натисне газта и да рискува да я последва на червено, но в последния момент се уплаши и натисна спирачките — точно в мига, когато отсреща се появиха фарове на кола Джейк стисна с две ръце волана. Сърцето му се блъскаше тежко в гърдите. Господи, на косъм беше!

Изтри избилата по горната му устна пот и зачака нетърпеливо зелената светлина. Хвърли поглед към картата, за да се убеди още веднъж в предположението си. Наистина, оттук до края на езерото нямаше възможност Джейн да завие нанякъде. От едната страна беше езерото, от другата се издигаха стръмните склонове на Хелвелин. Ако натиснеше газта, можеше и да успее да я настигне. Когато светофарът превключи от жълто на зелено, той направо се изстреля напред по пътя. Но когато стигна първото разклонение, от форда нямаше и следа. Джейн можеше да е продължила към Кезик, но можеше и да е завила надясно по пътя, който водеше към магистралата М6, а оттам вече можеше да се е насочила накъде ли не. Джейк се поколеба, после реши да заложи на пътя, който водеше към това, което той определяше като цивилизация. Неговата кола можеше да развие по-висока скорост и той се надяваше да настигне Джейн. Ако пък не я откриеше по това шосе, винаги можеше да се върне в Кезик и да обиколи набързо паркингите.

След около миля, излизайки от един завой, той едва не се блъсна в задната част на някакъв трактор, който едва се влачеше между ниските каменни стени, ограждащи пътя от двете страни. Време беше да се откаже от преследването. Вбесен до краен предел, той се възползва от разширението на пътя при входа към следващото пасище, обърна колата и потегли обратно към Кезик. След като обикаля града в продължение на половин час, беше принуден да признае поражението си.

Нямаше особен смисъл да се връща към паркинга на пътя към Фелхед. Когато Джейн минеше отново оттам, тя щеше да бърза към къщи, обратно към сигурността, която й осигуряваше лоното семейно. А той не можеше да се сети за друг начин да се изпречи на пътя й. Поне можеше да бъде почти сигурен, че Джейн не е успяла междувременно да попадне на нов документ, поддържащ теорията й — в противен случай можеше да се очаква да прекарва цялото си време с Антъни Катоу в Дъв Котидж.

И точно в този миг в съзнанието му изникна една от онези удивителни и необясними комбинации, които учените определят като вдъхновение, а свещениците — намеса свише. Докато бяха все още заедно, двамата с Джейн бяха прекарали една седмица в Барселона. За да не носят много багаж, бяха взели само неговия лаптоп. Тя беше влизала в електронната си поща от него, а той така и не я беше изтрил. Би трябвало все още да може да я отваря от лаптопа си, защото вътре беше запаметена и паролата й. Можеше да се рови из пощенската й кутия, без тя изобщо да подозира. Не се съмняваше, че ще успее да открие вътре някаква следа. Какво ли не се намираше в електронната поща в наши дни.

Ривър навлече бялата престилка над дрехите, които беше носила и предния ден. Въпреки че не беше спала повече от два часа, имаше чувството, че мозъчните й клетки искрят като метал при докосването на оксижен. Добрият секс винаги има такъв ефект, помисли си тя и се протегна, наслаждавайки се на прилива на блаженство. Отдавна не се беше чувствала толкова добре.

Дори на сутринта, когато се събудиха един до друг, не възникна обичайната за такива случаи неловкост. Наистина, не разговаряха много — тя беше прекалено нетърпелива да види каква най-обща информация ще открие онлайн за Флечър Крисчън, и той й предостави компютъра си на драго сърце. Но атмосферата беше спокойна и непринудена. Ривър все още не беше наясно накъде биха могли да тръгнат отношенията им, но нямаше нищо против да провери.

Тя закопча престилката, взе бележника си със записки и забърза към стаята за балсамиране на погребалната агенция, където Пиратът от тресавището я чакаше, проснат под ярката светлина на флуоресцентните лампи и прожекторите на снимачния екип. Когато влезе, първата работа на Ривър беше да огледа публиката. Двама студенти, които готвеха магистратура в областта на медицинската антропология, един, който учеше за магистърска степен по археология и още един — по палеоботаника.

От другата страна се бяха наредили операторът, звукорежисьорката и режисьорът на филма.

— Преди да започнем — поде Ривър, оглеждайки студентите, — държа да ви се извиня предварително. Някои от нещата, които ще кажа и направя днес, ще бъдат крайно елементарни. Така е, защото ще се обръщам към телевизионни зрители, които, за разлика от вас нямат бакалавърска степен по вашите специалности. След като снимките приключат, можем да седнем и да обсъдим видяното на малко по-високо академично ниво. Но ви моля да наблюдавате внимателно това, което ще върша, и да си водите бележки. Надявам се всичко да е ясно?

Те закимаха и замънкаха нещо в знак на съгласие.

— Всички обаче ще трябва да подпишете документ, който ни дава право да ви заснемаме и да използваме снимките във филма в неговия окончателен вид — намеси се режисьорът.

— А плащате ли нещо? — попита малко предизвикателно едно от момчетата.

— Фактът, че присъствате тук, би трябвало да е достатъчно висок хонорар за вас — отбеляза Ривър. — Такава възможност не се открива всеки ден. Мога да твърдя с голяма сигурност, че поне през настоящата година ще бъдете единствените студенти, които са имали пряк достъп до изследване на консервиран в торфено находище труп. Би трябвало да сте благодарни, че ние не ви караме да си плащате — тя се обърна към режисьора. — Преди да започнем, искам да ви обясня още нещо. Доколкото разбирам, из града се носи слух, че това може да е тялото на Флечър Крисчън.

— Кой е Флечър Крисчън? — попита режисьорът.

Ривър устоя на изкушението да извърне очи към тавана.

— Водачът на бунта на „Баунти“.

— Какво? Като в оня филм с Мел Гибсън?

— Именно.

Режисьорът я изгледа така, като че ли се съмняваше в душевното й равновесие.

— И как точно се е озовал в някакво торфище по склоновете на Лангмиър? Искам да кажа, бунтът е избухнал някъде из Тихия океан, нали?

— Точно така. Но се оказва, че Крисчън е бил роден някъде тук. Имало слухове, че е успял да се върне в Езерната област.

— Супер — режисьорът не беше осъзнал докрай казаното от нея, но все пак изглеждаше впечатлен.

— Питах се дали можем да включим по някакъв начин това предположение във филма? Не мислите ли, че по този начин бихте привлекли по-широка зрителска аудитория?

— Предполагам, но все пак ще трябва да го съгласувам с Фил. Той е шефът.

Ривър се опита да потисне нетърпението си.

— Тази сутрин се порових малко в интернет. Защо да не започнем работа, като че ли вече сме решили да се ориентираме в тази насока? Мога да спомена нещо в процеса на изследванията, а ако Фил реши, че е неприемливо, винаги можете да изрежете тези части. Как ви звучи такъв вариант?

Режисьорът разпери ръце.

— Защо не? Готови сме на всичко, за да придадем допълнителен сексапил на мъртвеца.

Ривър си позволи да се усмихне като жена, която разбира от мъжки сексапил.

— Готови ли сме?

Звукорежисьорката огледа апаратурата си и промърмори:

— Започваме.

Операторът погледна през обектива и каза:

— Камера.

Ривър се загледа в тялото пред себе си и започна:

— Дори тяло, прекарало толкова много години в земята като това тук, може да бъде за нас богат източник на информация. Човешките тела съдържат в себе си кода на нашата идентичност. Те могат да разкрият пред света какво им е било причинено и какво самите те са причинили на себе си. Дори най-повърхностното изследване е в състояние да ни разкрие нещо — тя започна да сочи, продължавайки да говори: — Черепът, дегенеративните изменения на ставите, състоянието на хрущялната тъкан от тазовите връзки, ни казват, че мъжът е бил около четиридесетгодишен.

Тя вдигна поглед към студентите.

— Тялото е било открито в Картс Мос, тресавище в подножието на Лангмиър. Само по себе си това би било достатъчно, за да събуди интереса на хората тук. Но когато се заговори за тези татуировки… — тя замълча за миг и посочи към тъмните петна, които се открояваха върху кожата с цвят на кестен, после вдигна отново очи и продължи: — … това предизвика далеч по-голямо вълнение.

Тя плъзна леко ръка по човешките останки на масата.

— Медицинската антропология се занимава с човешката идентичност. Кой е бил този човек? Какво се е случвало с него приживе? И каква връзка имат събитията от неговия живот с начина, по който е загинал? Повечето от това, което вършим, почива на солидни, научно обосновани факти. Но също като археолозите и ние понякога трябва да се опираме на други данни, предавани от уста на уста, анекдотични и недоказани, защото в крайна сметка науката няма стойност, когато е поставена извън социален контекст. А след като стана дума за анекдотични данни, в нашия случай възниква една много заинтригуваща възможна следа. Възможно ли е това да е тялото на родения тук, в Къмбрия, Флечър Крисчън, който потеглил с кораба „Баунти“ към Южните морета, а там оглавил бунта срещу капитана? Някои от местните жители вярват, че това е така. Сега, когато тръгваме на нашето пътуваме към истината, която тялото ще ни разкрие, нека не забравяме, че имаме възможност за доста точното му идентифициране, макар че то е лежало двеста години под земята.

Тя се обърна към бялата дъска зад себе си.

— Край! — намеси се режисьорът. — Трябва да сменим позицията на камерата, за да може да се вижда какво пишеш, Ривър.

След няколко минути всичко беше готово. Ривър взе син маркер и започна да съставя нещо като списък от дясната страна на дъската. Отгоре, като заглавие, написа: ФЛЕЧЪР КРИСЧЪН В списъка отдолу включи и данни, които бе насъбрала, докато се ровеше набързо в интернет същата сутрин.

Роден 25.09.1764 в Мурланд Клоуз, близо до Кокърмаут, Къмбрия

Пол — мъжки

Височина — 175 см

Коса — много тъмнокестенява

Цвят на кожата — силно мургав

Здрава костна структура

Татуировка с форма на звезда от лявата страна на гърдите

Други татуировки, подобни на тези, които са обичайни за островите в Южните морета — задните части изцяло черни, вероятно с декоративни линии по горната част

Крака леко изкривени във формата на буквата О

Потял се е силно, особено по дланите — първична хиперхидроза (?)

Според една от съществуващите версии за смъртта му на Питкеърн е умрял от рана в рамото.

Тя отстъпи назад и огледа написаното.

— Знам, че това не е много, но имаме късмет, защото все пак разполагаме с някои конкретни физически данни, които могат да послужат за изходни точки.

Ривър се обърна към тялото.

— Е, със сигурност знаем, че тялото принадлежи на мъж. Знаем също, че предполагаемата възраст съответства на тази на господин Крисчън. Мъртвецът също е имал много дълга тъмнокестенява коса. Тя може да е потъмняла допълнително от престоя в торфеното находище, но ние можем да проведем изследвания, благодарение на които ще узнаем с по-голяма точност първоначалния й цвят.

Тя извади от джоба си рулетка и започна да развива лентата, опъвайки я покрай тялото.

— Сто и седемдесет сантиметра — каза тя накрая. — По първоначални данни с пет сантиметра по-малко от човека, за когото говорим. Някакви коментари?

Момичето, което следваше медицинска антропология, отвърна.

— Ръстът на хората намалява с възрастта, а и не можем да бъдем сигурни в точността на измерването от онова време, така че това не изключва възможността да е той.

— Точно така — съгласи се Ривър. — За съжаление не можем да направим предположения относно теглото му, защото не сме в състояние да преценим каква част от меките тъкани са разядени от киселината, която се съдържа в торфа — останало е прекалено малко, за да можем да направим дори приблизително основателно предположение. Все пак, може да се каже, че е бил доста широкоплещест. Следователно все още не сме се натъкнали на нещо, което да противоречи на прибързаната ни хипотеза. Другото разочарование, свързано с недостига на мека тъкан, е, че няма да можем да разберем дали покойникът е имал някое от онези смущения на периферната нервна система, които водят до хиперхидроза. Нека сега погледнем костите на краката му. Някой иска ли да каже нещо?

Всички наобиколиха масата. Режисьорът се възползва от тази възможност да преподреди екипа си така, че снимките да продължат от различен ъгъл. Същата студентка проговори отново:

— Костите ми изглеждат доста прави. От това, което виждам, не бих предположила, че е бил кривокрак.

— Не съм съгласен — възрази един от колегите й. — Погледнете коленете. Ставата, която свързва фемура с тибията, е износена и на двата крака. Ако на млади години е бил леко кривокрак, с годините това би натоварвало вътрешната част на колянната става и би довело до такава артритна деформация, особено пък ако е водел физически активен живот.

— Не е задължително артритът да има нещо общо с това дали е кривокрак — възрази момичето. — Може да става дума за обикновено износване, особено ако е бил пълен.

— Не ми се вярва през осемнайсети век да е имало много дебели моряци — парира колегата й. — Храната е била отвратителна, а и са извършвали тежък физически труд. При това ми се струва, че на четиридесет години би бил много млад за такава дегенерация на ставите.

— Склонна съм да се съглася с вас — намеси се Ривър. — Следователно поне засега не можем да изключим вероятността това да е господин Крисчън. На този етап можем да кажем само, че нищо от това, което наблюдаваме с просто око, не противоречи на такава хипотеза. А освен това разполагаме и с една точка от материалите, събрани с неинвазивни методи, която дори подкрепя донякъде нашата идея — тя бръкна под масата и извади рентгенови снимки на рамото на мъртвеца. Докато чакаше камерата да се насочи към преносимия светещ екран за разчитане на рентгенови снимки, който студентите бяха донесли от Карлайл по нейна молба, тя повтори това, което вече беше казала на Юън Ригсгън за простреляната раменна кост. После повтори още два пъти същото, за да го запишат за филма. В края на целия този рецитал вече започваше да се отегчава. Време беше да продължи нататък.

— През останалата част от днешния работен ден ще вземаме образци от тъкани. Ще извадим зъби за изотопен анализ, за да установим къде е живял, когато зъбите са израствали. Вероятно ще ни трябват повече от един зъб, защото така ще успеем да определим по-точно и възрастта му. Ще трябва и материал от бедрената кост за изотопен анализ, за да разберем къде е живял през последните десет–петнайсет години от живота си. Всичко това ще се анализира в университета с помощта на масспектрометър. Ще вземем и проби от косата и ноктите за токсикологичен анализ и за да проверим дали в тях не се намират следи от поемани от него хранителни вещества. Ще проверим и съдържанието на стомашно-чревния тракт, за да се позабавляват и специалистите по палеоботаника. Ще се опитаме да осигурим достатъчно количество мека тъкан за ДНК–анализ и за токсикологично изследване. А когато всички изследвания приключат, ще имаме доста по-ясно представа за личността на този мъж. Независимо от това дали наистина е Флечър Крисчън или не, той няма да успее да се укрие от нас.

Ривър погледна право в обектива.

— А когато узнаем кой е той, може би ще успеем да предположим и кой го е убил.

Събитията от онази съдбоносна нощ са били описвани от неколцина свидетели. Моят брат Едуард ми показа всички тези описания, и трябва да кажа, че ги считам общо взето за точни, когато става дума за фактите, но за доста неистинни, ако говорим за изказаните предположения по отношение на мисли и подбуди. Това, което държа да подчертая ясно и категорично в своя защита, е, че не съм искал лейтенант Блай и спътниците му да загинат или да бъдат принудени да се изложат на опасностите на това ужасно плаване през Тихия океан в малка лодка. Когато ги свалихме на лодката от „Баунти“, пред нас се виждаше суша, до която те можеха да се доберат съвсем лесно. Мореплавател с опитността на Блай, който при това познаваше отлично онези води, би трябвало да е наясно, че може незабавно да стигне дотам. Не е имало никаква нужда всички да бъдат подложени на такива мъки — освен непобедимата суета на Блай. В резултат на това плаване той се е превърнал в герой, но всички са можели да загинат заради него. Това е най-краткото възможно обяснение на характера на този човек.

19

Инспектор Дона Блеър приключи и с последния предполагаемо важен документ на бюрото си, и хвърли поглед към общото помещение.

— Кумар! — подвикна тя.

Младият следовател, чиято задача бе издирването на Джейн Грешам, вдигна тревожно поглед.

— Да, госпожо Блеър?

— Ела тук.

Дона забарабани с пръсти по бюрото, докато го чакаше да дотича в кабинета й.

— Намерихте ли вече Джейн Грешам?

— Не, госпожо, но успях да установя къде работи — в Центъра за литературни анализи към университета „Куин Мери“ в Лондон, но оттам не можаха да ми дадат друг адрес, освен онзи в Маршпул. Момичето, с което разговарях, твърди, че Грешам била някъде в творчески отпуск и предположи, че ръководителката на катедрата знае къде. Уговорихме се тя да ми се обади.

— Господи, а онзи униформен полицай още виси пред вратата й — това са разходи, които не можем да си позволим. Нали знаете как вървят разследвания като сегашното — не е от онези, които привличат вниманието на обществеността, следователно не ни отпускат и много пари.

— Не мислите ли, че онова хлапе би се появило досега, ако имаше намерение да се укрие там? — следовател Кумар беше все още достатъчно неопитен, та да смята, че ще си спечели някоя червена точка, ако се опитва да изтъква пред шефа си неща, които и без това се набиват на очи.

Дона подбели очи.

— А може би се крие някъде наблизо и изчаква суматохата да се уталожи, за да се прибере в обичайното си убежище — тя въздъхна. — Не отменяйте наблюдението. Проверихте ли вече дали в телефонния указател за Езерната област има регистрирани хора с фамилията Грешам?

— Канех се да го направя, но когато онази жена от университета спомена творчески отпуск, реших, че съседката може да е объркала нещо.

Още щом произнесе последните думи, следовател Кумар разбра, че е сбъркал.

— Моя работа е да мисля — заяви Дона. — А сега, докато чакате шефката на Джейн Грешам да ви се обади, се заемете с телефонния указател. Не вярвам да има повече от няколко десетки Грешамовци в региона. А преди да започнете, ме свържете с медийния център, или каквото е там поредното ново име, което са измислили на пресцентъра. След като вече има подчертана вероятност момичето да е избягало, е време да публикуваме нейна снимка.

Кумар излезе, а Дона се загледа намръщено след него. Не я дразнеше той. Истинската причина за лошото й настроение се криеше в това, че беше надхитрена от едно тринайсетгодишно момиче. Ако някой някога се беше съмнявал в произхода на Тенил Коул, последните дни го доказваха недвусмислено.

Тя порови в едно от чекмеджетата, за да извади никотиновата дъвка. Не й се искаше да се среща с Чука, но имаше неприятното усещане, че ще й се наложи. Не се боеше от него, а се дразнеше при мисълта, че цялата среща щеше да се окаже поредното безсмислено кръстосване на шпаги, което нямаше да й помогне да придвижи случая. Но нямаше как да се измъкне — това си беше разследване за убийство и сега, когато непрекъснато се сформираха екипи за разследване на стари неразкрити случаи, би било истинско професионално самоубийство да остави непроследен вариант — както разбраха на свой гръб немалко от по-старшите й колеги.

„Дано Кумар успее да намери Джейн Грешам! — молеше се тя. — И дано Джейн Грешам знае къде можем да намерим Тенил!“

Матю се усмихна на учениците си. Усмивката му беше искрена и промени изцяло лицето му, което напоследък бе постоянно застинало в нацупена гримаса. Сега се забелязваше по-ясно приликата със сестра му, чиято по-оптимистична нагласа й бе придала и по-жизнерадостно излъчване. Тази усмивка виждаше най-често синът му, но и учениците бяха се научили, че когато тя изгрее на лицето му, могат да се поотпуснат.

— Всички сте се справили много добре — поде той. Похвалата беше искрена. Беше приятно изненадан, когато установи колко далеч назад бяха успели да стигнат децата, проучвайки родословията си, и колко подробности бяха успели да открият. Безспорно, задачата не беше изпълнена еднакво добре от всички. Две от работите бяха компютърни разпечатки, попълнени дори със сканирани снимки — и двете работи бяха на деца на пришълци, които практикуваха професии, свързани с информационни технологии.

Но дори Джонатан Брамли, чийто почерк все още докарваше Матю до отчаяние, беше се постарал доста, за да може родословното му дърво да отговаря на изискванията.

— Работите ви ще заемат централно място в изложбата, която готвим за края на срока, и сигурно ще впечатлят всички — продължи Матю. — Така че сега разполагаме с предостатъчно време, за да проверим дали не можем да се върнем още по-назад в историята. Нашата цел ще бъде да научим и нещо повече за живота, който са водели прадедите ни — при какви условия са живели, какво са работели, какви са били семейните им отношения и връзките между родовете.

Той се усмихна отново.

— Но преди да се заемем с това, нека Сам и Джонатан дойдат тук, при мен, с описанията на техните родословия.

Двете момчета се спогледаха, докато вървяха към катедрата. Сам гледаше малко подозрително, Джонатан — нацупено. Проектът на Сам беше прекрасно подреден, ясно надписан и изпълнен с множество подробности. До него работата на Джонатан изглеждаше още по-неумело изпълнена, но и тя беше достатъчно ясна за целите на Матю.

— Сравнявали ли сте вашите работи? — попита Матю и приклекна, за да бъде лицето му на едно ниво с лицата на момчетата.

И двамата завъртяха отрицателно глави.

— Добре. А сега се обърнете към класа и вдигнете работите си така, че всички да ги видят. — Матю помълча, изчаквайки те да изпълнят искането му. — Първото, което виждаме, когато оглеждаме двете работи, е, че и Сам, и Джонатан са били в състояние да проследят родословието си няколко поколения назад. Това се дължи на факта, че и двамата произхождат от местни родове. Едва през последните трийсетина години хората започват да сменят много бързо местоживеенето си. Преди това е било обичайно човек да не се отдалечава много от мястото, където е бил роден. Ако са се местели, то е било най-често в радиус от двайсетина мили, и то най-вече ако се е налагало да търсят работа. Дядо ми например се е преселил от Корнуол в Къмбрия, защото е бил миньор, а по онова време затваряли калаените мини в Корнуол. Научил, че в тази област има работа за него, напуснал дома и близките си и дошъл в Къмбрия. Оженил се за местно момиче, и останал завинаги тук.

— Сам и Джонатан произхождат от много поколения местни жители. А ако погледнем шест поколения назад — продължи Матю, застанал зад момчетата, и плъзна пръсти по клоните на родословните дървета, — установяваме нещо много интересно. Ето, това е пра-пра-прапрадядото на Сам, Артър Клулоу. А това е пра-пра-прапрабабата на Джонатан, Мей Брамли. Преди да се омъжи, се е казвала Мей Клулоу. А после, ако погледнем към още по-горния клон на родословното дърво, ще видим, че семействата на Джонатан и Сам имат общ корен — бракът на Арнълд Клулоу и Доркас Мейсън през август 1851 година — той разроши косите на момчетата.

— Така че ако тялото в торфището е маймуната — праотец на Сам Клулоу, Джонатан, излиза, че и ти си с маймунски произход.

Джейн потри очи, но когато ги отвори отново, те бяха все така уморени и чувството, че има пясък под клепачите, не изчезна. Едно беше ясно — никой никога не се е опитвал да попълва четливо енорийските регистри. Разкривени почерци се редуваха с миниатюрни буквички, завъртулките я объркваха, съкращенията я озадачаваха. Дори с помощта на лупа беше извънредно трудно да разбере смисъла на някои записки. Не завиждаше на нещастниците, въвеждали в компютърната база данни регистрите, които вече бяха достъпни онлайн. Но това я накара и да се запита доколко може да се вярва на достоверността на онлайн версиите. Тя самата беше привикнала да чете стари ръкописи, и въпреки това имаше записки, които я караха да се предаде, други, които разчиташе с огромно усилие, и трети, чието тълкувание беше спорно. Възможно ли беше някакъв тъкач от Амбълсайд да кръсти през 1851 година сина си Ендокрин? Струваше й се невероятно, но така й не можа да намери друга дума, която да отговаря на драскулките на листа.

Задачата, която си бе поставила, беше не само уморителна, но и доста по-скучна от обичайните й занимания. Най-често, когато проследяваше нещо, свързано с научните й интереси, Джейн попадаше на любопитни странични находки, които облекчаваха досадата от търсенето. Но архивите на графството не предлагаха нищо друго, освен досада.

Джейн въздъхна и се обърна към следващия покрит с прах том. Искрено се надяваше Дан да има повече късмет от нея.

Джейк седеше по турски на леглото. Лаптопът му беше отворен пред него. Връзката през телефона беше дразнещо по-бавна в сравнение с безжичния достъп, но той предпочиташе да не се отдава на пиратските си занимания публично. Беше заредил пощата на Джейн и бе установил със задоволство, че както и очакваше, тя не беше изтрила паролата си. Поколеба се за миг. Това, което имаше намерение да направи, беше извънредно непочтено. Никак не му беше приятно да мисли за себе си като за непочтен човек. Но от това зависеше бъдещето му. Честно казано, нямаше защо да придиря на малко непочтеност тук-там, ако само това го делеше от най-голямото литературно откритие на столетието.

Този аргумент му беше напълно достатъчен, за да преодолее скрупулите си. Пощенската кутия на Джейн беше пълна със съобщения, които бяха вече прочетени и запаметени в папка „Нови“ — Джейк знаеше от опит, че това са писма, на които още не е отговорила, или такива, които държи да има под ръка, защото съдържат нещо, което може да й потрябва за справка. В кутията имаше само едно непрочетено съобщение, и когато видя от кого е, любопитството му се разгоря още по-силно. Щом Антъни Катоу пишеше на Джейн, това най-вероятно имаше някаква връзка с нейното проучване. Но ако прочетеше писмото преди Джейн, тя щеше да разбере, че някой е влизал в пощата й. А освен него самия никой не разполагаше с необходимите данни. Ако тя се досетеше, шансовете му да я привлече на своя страна щяха да пропаднат изцяло.

Другата възможност беше да отвори писмото и после да го изтрие. Ако се окажеше, че съдържа нещо важно, винаги можеше да изпрати фалшив мейл от Джейн до Антъни с молба да изпрати писмото повторно. За да не си позволява да се разколебае, той отвори незабавно писмото.

„Мила Джейн,

Днес се свързах със специалисти от отдела за документи на Британската библиотека и те се съгласиха да проверят автентичността и произхода на писмата. Браво на теб, задето ги намери и прецени правилно потенциалната им значимост.

След вчерашния ни разговор си припомних нещо, което може да има далечна връзка с твоята хипотеза. През 1841 година У. У. пише за областта Уиндърмиър следното: «Тази област е била считана доскоро за толкова затънтена, че нерядко лица, обявени извън закона, търсели там убежище, а някои от тях стигали в дързостта си дотам, че от време на време напускали убежищата си, за да извършват нови престъпления». Странно твърдение, което до известна степен предполага, че трябва да е знаел такива подробности от първа ръка, нали?

Чакам новини във връзка с Доркас.

Поздрави,

Антъни.“

— Мамка му — измърмори Джейк под нос. Значи тя все пак беше открила нещо. Нещо, което подкрепяше теорията й за завръщането на Флечър Крисчън.

Обзет от нетърпение, той отвори папката с изпратени писма. Последното писмо беше адресирано до Дан Сийборн. Помнеше добре Дан — неговото остроумие и елегантност, както и зле прикритата му неприязън към самия Джейк. Дан открай време беше много близък приятел на Джейн. Ако решеше да се довери на някой от колегите си, вероятно щеше да се обърне към него. Джейк отвори трескаво писмото и разбра, че най-сетне е попаднал на златна жила. Джейн пишеше за някакво писмо на Мери Уърдсуърт, в което се споменавало за някакъв загадъчен текст, писан лично от Уилям. Беше приложила и копие на писмо от сина на Уилям и Мери, Джон. Предполагаше се, че това писмо трябва да помогне на Дан за издирването на потомците на Доркас Мейсън в Семейния регистър. Джейк копира припряно и двете писма и ги препрати в собствената си пощенска кутия. После съчини кратка бележка до Антъни Катоу от името на Джейн, в която твърдеше, че тя случайно е изтрила писмото на Антъни и го молеше да го изпрати отново. Някой компютърен специалист несъмнено би могъл да проследи това, което бе извършил, но той не вярваше собственият му лаптоп някога да представлява интерес за такъв специалист. Беше убеден, че е извършил необходимото, за да прикрие следите си.

Затвори пощата на Джейн и отвори своята, за да се убеди, че препратените писма са пристигнали. После взе мобилния си телефон и се обади на Каролайн.

— Знам какво е открила — заяви той без всякакви встъпления, щом чу гласа й.

— Тя ли ти каза?

— Не съвсем. Успях да вляза в пощата й.

— Е, струва ли си труда?

Джейк описа какво точно беше открил.

— Със сигурност е имало нещо — каза той в заключение. — Дали това нещо все още съществува, е друг въпрос. Но докато мога да я следя неотстъпно, нека оставим Джейн да се занимава с търсенето.

— Не съм съгласна — процеди бавно Каролайн. — Не виждам причина да не побързаме и да я задминем. Но при всички случаи ти трябва да се придържаш към първоначалния ни план. Не е зле да сме наясно точно на какъв етап от търсенето се намира Джейн. Но ако успеем да се доберем до потомците на Доркас преди нея, това ще е значително по-добре.

— И как смяташ да го направим?

— Ще наемем професионалист, който ще се заеме с търсенето в Лондон — тонът на Каролайн беше сух и делови.

— Къде ще намерим този професионалист?

— Познавам един адвокат, който работи в Линкълнс Ин и се занимава с доказване идентичността на документи. Нямаш представа как лъжат хората, когато става дума за пари. Е, къде е тя сега?

— Не знам. Опитах се да я проследя тази сутрин, но я изгубих заради някакви ремонтни работи по пътя.

— Е, нищо. Нали все пак си успял да свършиш нещо днес. Ще ти се обадя веднага щом имам някакви сведения от Лондон. И успех с Джейн, скъпи. Направи всичко, което трябва да бъде направено.

Дъждът, който валеше неспирно над Езерната област, се лееше и над Дърбишър. Но Тенил не му обръщаше внимание. Беше подпряла раницата си като възглавница на опръскания с дъждовни капки прозорец на автобуса, който се влачеше от Ашборн към Бъкстън. Това беше четвъртият автобус, който сменяше днес. Беше толкова уморена, че се чувстваше като пребита.

Оксфорд не можа да й предложи кой знае какъв подслон. Тъй като центърът беше пълен с хора до малките часове, беше пълно и с полицейски патрули. Малкото подходящи места, които бе открила около автогарата, бяха вече заети от хора, край които не би легнала да спи, дори те да бяха склонни да споделят мястото си с нея. От друга страна, не й се искаше да се отдалечава много от автогарата, защото се боеше, че може да не успее да намери обратния път и да закъснее за ранния автобус, който трябваше да я превози по следващия етап от пътуването й. Най-сетне намери една тясна уличка зад ресторант, и се сгуши между две кофи за боклук, от които се носеше воня на гниеща храна. Спа неспокойно, защото се беше сгърчила така, че краката и ръцете й постоянно изтръпваха. Имаше чувството, че нощта няма да свърши никога.

Сутринта, когато се довлече обратно до автогарата, вече подлагаше плана си на сериозни съмнения. Може би просто трябваше да потърси най-близкия полицейски участък и да се предаде. Там надали би било по-неприятно от това, което изтърпя последната вечер. Но когато изяде един сандвич с бекон за закуска и го поля с една кола, увереността й започна да се възвръща. Качи се на автобуса, който потегляше в 7.22 за Банбъри, твърдо решена да се добере до Фелхед. Не беше много наясно какво би могла да направи за нея Джейн. Но Джейн беше единственият възрастен човек в нейния свят, който според нея би могъл да помогне. Пък и освен това именно Джейн я набута в цялата тази каша. Следователно сега Джейн трябваше да я измъкне.

Често съм се питал какъв ли капитан бих станал, ако някога имам късмета да бъда господар на свой кораб. Признавам, нерядко по време на плаването ни към Южните морета си казвах, че ако бях на мястото на капитана, бих постъпил по друг начин. Но прилагането на тези идеи на практика не беше никак лесно. Знаех, че трябва да овладея жестове и поведение, което да убеди екипажа, че предприеманите от мен мерки са за тяхно добро, че заслужавам тяхното уважение и че съм достоен да поема командването. Искаше ми се да въведа дисциплина, без да налагам еднолично мнението си, затова и от самото начало окуражавах хората да се събираме и обсъждаме заедно какво да предприемем по-нататък. На втория ден след бунта наредих да се нарежат най-горните платна, и от тях да се ушият униформи за екипажа. Пожертвах част от своята униформа, за да се направят от нея сини кантове за всички. От една страна се надявах, че така ще впечатлим повече туземците, от друга вярвах, че по този начин ще събудя дух на другарство между подчинените си, а и ще ги приуча към спретнатост. Лично надзиравах разпределението на притежанията на тези, които потеглиха с Блай. Накратко, опитвах се да се държа като такъв капитан, при какъвто сам бих избрал да служа.

20

Матю не успя да прикрие задоволството си, когато пристигна както всеки петък на чай с Гейбриъл, и установи, че Джейн я няма. В отсъствието на Джейн всички слушаха само него, рядко се случваше някой да оспори мнението му, появата му се посрещаше възторжено, като че ли бе равносилно на безценен дар за близките му — нещо, в което той бе напълно убеден.

Затова и обичаше да води Гейбриъл на чай при баба му и дядо му. Разбира се, те създаваха истинска суматоха около детето, но Матю приемаше това като облекчаване на собствените му по-неприятни задължения около гледането на Гейбриъл. Той наистина обичаше сина си, само че не беше във възторг от някои практически приложения на тази обич — като смяната на памперси и приготвянето на бебешка храна.

— Е, значи Джейн замина обратно за Лондон, така ли? — попита той почти веднага след като остави детето на покрития с парцалена черга кухненски под, и му даде цял куп играчки. — Така и очаквах — че много бързо ще й стане скучно.

— Тя съвсем не се отегчава — възрази Джуди. — Всъщност успя да постигне голям напредък. Вчера откри някакво писмо в центъра „Джъруд“ и тръгна рано сутринта за Карлайл. Ще се опита да открие в регистрите на графството какво е станало с някаква жена, която работела в дома на семейство Уърдсуърт.

— Чисто губене на време — отбеляза Матю с присмех. — Но така си е в академичния свят. Щом някоя измишльотина привлече вниманието им, хукват насам-натам с молби за спонсорство в ръка, и постоянно се опитват да изкрънкат пари отнякъде.

— Джейн изобщо не е такъв човек — заяви Джуди, седна на пода до Гейбриъл и започна да го гъделичка по коремчето. Детето загука и се разсмя. — Тя вярва искрено в това, което върши.

Матю обърна очи към тавана.

— Защо не се опита да поработи една седмица в действителния свят, да видим дали ще й хареса. Ако се опита да поеме моята работа дори само за седмица, ще капитулира незабавно.

Алан Грешам, който тъкмо влизаше в кухнята, чу последните думи на сина си. Не беше необходимо да пита кого има предвид Матю.

— Джейн работи в действителния свят, Матю. Работи в кръчма, преподава и на студенти. Всяко лято поема и някаква допълнителна работа, а освен това не занемарява основната си дейност. Не можеш да обвиняваш сестра си, че лентяйства и се надява на субсидии.

— И така да е, винаги успява да работи точно това, което иска. Открай време е така. И не носи такива отговорности, каквито поемам аз.

Алан премълча. Беше привикнал да не обръща внимание на хроничното недоволство на сина си. Започнеше ли да му отговаря, ставаше по-лошо. Прекоси кухнята и тъкмо слагаше чайника на печката, когато Джейн влезе. Лицето й светна, когато видя племенника си да размахва ръце и крака във въздуха.

— Здравей, Гейбриъл — каза тя и отиде право при майка си, която играеше с детето, приклекна до тях и му подаде пръст, който Гейбриъл стисна незабавно. — Божичко, страхотен е — каза тя и веднага заговори с тона, с който хората обикновено се обръщат към бебета. — Страхотен си, ясно ли ти е, господинчо?

— Добър ден и на теб, Джейн — каза подчертано Матю.

— Как мина денят ти? — намеси се майка им, поемайки обичайната си роля на буфер, преди Джейн да успее да му отговори.

Джейн се отпусна назад.

— Разочароващо. Невероятно е наистина — тази жена като че ли просто се е изпарила. Разполагам с акта за раждане, виждала съм с очите си писмото на Мери от 1851 година, в което тя разказва, че Доркас ги напуска, за да се омъжи, но няма и следа от брачно свидетелство. Прерових всички регистри до края на 1853 година, и не открих никаква следа. Няма и смъртен акт. Излиза, че Доркас Мейсън е изчезнала безследно.

Матю скри изненадата си, когато сестра му спомена име, което бе видял днес с очите си.

— Кой? — попита той.

Джейн взе на ръце племенника си, стана и загледа усмихнато детето.

— Доркас Мейсън. Била е прислужница в дома на Уърдсуърт.

— Защо се интересуваш от прислужницата? Да не би старият Уили да е задявал слугинчетата?

Джейн изгледа ядосано брат си.

— Дори да не беше доказано, че е бил верен и любещ съпруг, по времето, когато Доркас е постъпила на работа при тях, е бил вече толкова стар, че надали би проявил интерес към такива неща.

— Е, какво й е тогава интересното на тази Доркас Еди-коя си? — настоя Матю с престорено недоумение.

— Мери Уърдсуърт е открила някакъв ръкопис на мъжа си след неговата смърт. Каквото и да е представлявал този ръкопис, за нея очевидно е бил повод за притеснение. Изпратила го на сина си Джон, защото според нея той засягал пряко него и неговото семейство. Джон е бил женен за Изабела Крисчън Къруен, дъщеря на братовчеда на Флечър Крисчън.

— И ти си убедена, че този ръкопис е поемата, която съществува засега само в твоята фантазия?

— Не знам. Може и да е така.

— Интересно — Матю взе чашата с чай от ръцете на баща си, който му я подаваше. — А каква е ролята на Доркас?

— Доркас е отнесла ръкописа на Джон, който решил, че не иска да го държи в дома си — прекалено тежки спомени имал от живота си с Изабела. Затова казал на прислужницата да го махне от очите му. Това е последното нещо, което знаем по въпроса.

Матю повдигна вежди.

— Следователно тя или е използвала ръкописа, за да запали печката с него, или е решила да го запази — това ли имаш предвид?

Джейн кимна.

— Ако ръкописът е оцелял, съществуванието му е опазено в тайна от семейството. Ако, разбира се, предположим, че потомците са наясно какво точно притежават.

— Някой има ли нещо против да включа телевизора, за да чуя новините? — попита Алан, с ръка върху дистанционното управление.

— Не, включи го — каза разсеяно Джейн, все още замислена върху работата си. — Честно казано, нямам особено големи надежди, но не мога да прекъсна търсенето насред път. Трябва да се опитам да разбера какво се е случило с Доркас.

Матю понечи да каже нещо, но майка му заговори първа:

— Разбира се, че трябва. Ще отидеш ли пак в Карлайл идущата седмица?

— Няма смисъл. Прегледала съм всички материали, които могат да имат отношение към въпроса. Остава ми единствено надеждата Дан да открие нещо в лондонските регистри.

На фона се чуваше гласът на говорителката, но не толкова високо, че да пречи на разговора им.

— Но тук живееш ти! — възкликна внезапно Алан и увеличи звука на телевизора. — Комплекс Маршпул Фарм!

Всички се обърнаха към телевизора. Говорителката тъкмо се обръщаше към камерата с добре заучено сериозно изражение.

— … преди два дни. Полицията издирва тринайсетгодишно момиче, което живеело с леля си в апартамента, където е извършено убийството — образът се смени и на екрана се появи ученическа фотография. Джейн ахна.

— Господи!

Говорителката продължаваше:

— Тенил Коул е изчезнала, откакто огънят опустоши апартамента на шестия етаж, в който бе открит убитият Джино Марли — образът отново се смени и на екрана се появи лицето на някакъв следовател пред познатите сиви бетонени стени на Маршпул.

— Правим всичко по силите си да открием Тенил — каза той. — Никой не я е виждал след стрелбата и пожара в апартамента, и ние сме много загрижени за нейната безопасност. Настоятелно моля нея самата и всички, които знаят къде се намира тя, да се свържат с нас.

Отново говорителката:

— Правителството обяви, че ще предприеме нови мерки за справяне с… — Алан намали звука и се обърна към Джейн. Тя беше побледняла и притискаше толкова силно Гейбриъл към себе си, че детето бе започнало да хленчи.

— За Бога! — Матю стана и посегна да вземе сина си. — Уплаши го!

Джейн му подаде мълчаливо Гейбриъл. Стоеше с широко отворени очи, прехапала долната си устна. Джуди я погледна, отиде при нея и я прегърна.

— Добре ли си?

— Ето ти сега Лондон — каза Матю. — Ако не са атентатори — самоубийци, ще са убийци. Човек не може да се чувства сигурен и в собствения си дом.

Алан поклати глава.

— Слава Богу, че се е случило, когато ти беше вече тук, Джейн.

Джейн се притисна в прегръдките на майка си.

— Знаех си аз, че не живееш на добро място — каза Джуди. По тона й личеше, че обвинява себе си. — Не трябваше да те оставяме да наемаш този апартамент. Ще видим какво можем да направим, за да си намериш друго жилище.

Джейн се измъкна от ръцете й и я потупа по рамото.

— Не е точно така, мамо. Човек като мен не е изложен на опасност. Тези неща се случват само в границите на определени групи. Саморазправи — това е техният живот, техният свят, който няма нищо общо с моя.

— А защо тогава се държиш, като че ли си видяла призрак? — попита Матю. Този път по изключение не се заяждаше. — Какво криеш от нас, Джейн?

Тя видимо се овладя.

— Просто познавам Тенил, това е всичко.

— Това чернокожо момиченце от снимката? Познаваш я? — попита баща й озадачено, сякаш някакъв непознат свят се бе докоснал до неговия. — Че как си се запознала с нея?

— Защо се учудваш — защото е цветнокожа, или защото е ученичка? — Джейн рядко разговаряше с такъв войнствен тон с баща си.

— Защото е замесена в убийство — това има предвид баща ти — намеси се вечната умиротворителка Джуди. — И въпросът е съвсем основателен. Откъде се познаваш с това момиче, което е издирвано за убийство?

— Тя не е издирвана от полицията в такъв смисъл, какъвто ти придаваш на думите. Търсят я, защото са загрижени за безопасността й — възрази Джейн.

— Така казват винаги, когато издирват избягал заподозрян — изтъкна Матю. — Е, откъде я познаваш?

— Живеем в един и същ блок. Един ден се заговорихме и установих, че обича поезия. Живее с леля си, която въобще не се интересува от нея, а и в училище никой не окуражава интересите й, затова понякога идва при мен да си поговорим за поезия, давам й книги за четене — Джейн поклати глава. — Просто не мога да повярвам.

— Искаш да ни убедиш, че това е единственото цветнокожо дете в този съмнителен комплекс, което е успяло да не се замеси в престъпна дейност? — попита скептично Матю.

— О, моля ти се, спести ми дребнавите си предразсъдъци — сопна се раздразнено Джейн. — Има предостатъчно напълно почтени хора, и бели, и цветнокожи, които живеят в Маршпул. Честно казано, като имам предвид до каква степен е била лишена от всякакви възможности, е същинско чудо, че Тенил е станала толкова свястно дете.

— Какво? Същото дете, което е обявено за общонационално издирване? — изсумтя иронично Матю. — Повече от ясно е, че има някои страни на живота й, с които изобщо не си запозната.

— Цялата тази история няма нищо общо с Тенил — настоя нетърпеливо Джейн. — Джино Марли, убитият, беше приятел на леля й. В каквото и да се е бил забъркал, то няма никаква връзка с Тенил. — Джейн се извърна рязко, защото не искаше майка й да види лицето й. Джуди винаги успяваше да я разобличи, когато лъжеше. — Качвам се горе. Искам да видя какво мога да отворя в интернет, да разбера нещо повече.

— Джейн… — подвикна след нея майка й, но тя не спря. Джуди погледна безпомощно към Алан. — Не бива да й позволяваме да се връща на това място. Достатъчно е и това, че постоянно се тревожим от тези бомбени атентати, а сега и това.

— Не виждам как можем да я спрем. Тя е голяма жена, Джуди, и има правото сама да взема решения.

— Като че ли някога не го е правела — Матю стана и подаде детето на Джуди. — Трябва да се прибирам — допълни той и започна да събира вещите, които носеше, когато отиваше някъде със сина си, и да ги товари на количката. — О, между другото, утре заминавам за Адриановата стена с учениците. Даян каза, че със сигурност ще си бъде у дома сутринта, ако Джейн иска да намине да пият кафе. Бихте ли й предали това, след като приключи с проучванията на лондонския престъпен свят?

Но докато тикаше количката на сина си надолу по склона, мисълта, която го занимаваше, нямаше никаква връзка с убийства. Споменаването на Доркас Мейсън го беше стъписало. Щеше да провери по-внимателно, когато се прибереше, но мислеше, че знае със сигурност кои са потомците на тази жена. Ако помогнеше на Джейн да намери скъпоценния си ръкопис, щеше да си подели с нея славата. А освен това щеше да сложи край на постоянните й оплаквания, че постоянно се заяжда с нея. Дълбоко в себе си той бе уморен не по-малко от Джейн от вечните им дребнави разправии. Може би сега му се разкриваше шанс да докаже колко добър брат е — това вече тя никога не би мота да представи така, че да го покаже в лоша светлина. Слънчевата усмивка отново изгря в очите на Матю и той затананика тихо под нос, докато вървеше към къщи.

Автобусът за Ланкастър закъсня и Тенил не пристигна навреме, за да хване автобуса за Кендал, града, известен като „Врата към Езерната област“. Беше намерила някакво заведение близо до автогарата, в което си купи чийзбургер и вола и се опита да удължи престоя си колкото можеше повече, но кльощавото момче зад тезгяха започна да се взира много подчертано в нея. Първоначално Тенил се притесни, че я е разпознал въпреки дегизировката, но с течение на времето, след като поогледа по-добре посетителите, предположи, че момчето я гледа вторачено, защото всички останали посетители принадлежаха на бялата раса. Беше чувала, че извън Лондон няма толкова много цветнокожи, но не беше предполагала, че ще се набива толкова на очи.

Ако я зяпаха така в някакво заведение край автогарата, плановете й да спи, където намери, като че ли щяха да бъдат още по-трудно осъществими. В такива малки градове полицаите познаваха местните клошари и веднага щяха да разберат, че е новодошла. А ако лондонските ченгета бяха съобщили за бягството й, дори едно тъпо провинциално ченге щеше да съобрази и да я спипа.

Тенил сведе поглед към масата. Досега бе успявала да си внуши, че това е нещо като приключение. Само че не беше така. Чувстваше се самотна и уплашена, и колкото и да се опитваше, не можеше да забрави, че Джино е мъртъв. Убит заради нея.

Баща й нито веднъж не се беше намесвал в целия й досегашен живот. Беше си казвала, че й е все едно, че си е по-добре без него. Но сега, когато той се намеси, тя не беше в състояние да се ориентира в обърканите чувства, които предизвика у нея. Да, несъмнено тя се гордееше, защото той бе доказал, че държи на нея, като се справи с надвисналата над нея заплаха. Но обратната страна на медала беше ужасът, който изпитваше при мисълта за стореното от него, при мисълта как точно го беше извършил и беше оставил трупа така, съзнавайки, че тя ще го види. А сега Тенил беше преследвана за нещо, което не бе искала да се случи.

Почувства, че в гърлото й засяда буца — като хапка от сандвича, която не успяваше да преглътне. Всичко се беше объркало непоправимо. Беше уморена и нещастна, а вероятно сега по пътищата я застрашаваха повече опасности, отколкото криеше близостта на Джино. Не беше честно. Защо се налагаше сама да се грижи за себе си? На другите хора не им се налагаше да се занимават с такива гадости!

Тя потърка очи, решена да не избухва в сълзи в ярко осветения бар. Трябваше да се овладее, да намери начин да се успокои. Притвори очи и призова на помощ думите.

„Боли сърцето, тлеят сетивата,

попили бучиниш и притъпени…[1]“

Това беше начинът, каза си тя облекчено. Да остави думите да се плискат като вълни около нея. Да съсредоточи мислите си върху тях. Кийтс и Шели, Колридж и Байрън. Те щяха да й помогнат да дочака сутринта. Не беше сама. Щеше да успее да се справи.

На около час път с кола от Тенил, Джейн седеше пред лаптопа, притиснала глава в дланите си. Майка й я беше повикала на вечеря, но тя се извини, че не е добре със стомаха. Джуди прие твърдението й, че е яла някакъв съмнителен сандвич с пилешко в Карлайл — то прекалено добре се съчетаваше с дълбоките съмнения, които майка й изпитваше към всякаква храна, приготвена от човек, който не членува в Женското дружество.

Не беше яла никакъв сандвич, но въпреки това й се повдигаше. Стомахът й се беше свил, когато чу думите на говорителката, а после, когато осмисли чутото, наистина й призля. Джино Марли беше мъртъв. Убит — застрелян с рязана пушка, както беше прочела, докато се ровеше из различни сайтове. Разкъсан до неузнаваемост само часове след като тя самата бе обяснила на Джон Хамптън каква опасност представлява същият този човек за дъщеря му. И дума не можеше да става за съвпадение.

Тя не беше искала, не беше очаквала нищо подобно. Мислеше, че Хамптън или някой от биячите ще предупредят Джино, най-много да го понабият, за да го стреснат. Не беше очаквала такива крайности. Беше навлязла слепешком в свят, чиито правила не разбираше. Не беше искала да предизвика, а да предотврати престъпление. Сега ръцете й бяха изцапани с кръв, смъртта на един, човек тежеше на съвестта й. Нищо в досегашния й живот не я беше подготвило за такова бреме.

Първият й порив бе да се обади в полицията. Но щом се позамисли, осъзна, че и дума не може да става. Длъжна беше да се съобрази с Тенил. Джейн изобщо не можеше да си обясни защо полицията я издирваше. Къде ли беше? Какво беше направила, че толкова държаха да я открият? Проклетият Матю беше прав — полицията не отправя такива апели, когато издирва невинни. По някакъв начин и Тенил се беше замесила във всичко това. Джейн не можеше да си обясни как бе станало това, но беше сигурна, че ако отиде в полицията, само ще навреди на своята приятелка.

Освен това не разполагаше с никакви доказателства, че Джон Хамптън е убил Джино. А ако ченгетата започнеха да го разпитват, той щеше да е наясно кой е споменал името му. Основното й опасение сега, когато издирването на Тенил беше така или иначе обявено публично, бе че Чука ще гледа на Джейн като потенциално слабото звено във веригата. Той изобщо не я познаваше — не можеше да знае дали би отишла в полицията или не. Сега, когато вече съзнаваше на какво е способен, тя не се и съмняваше, че той няма да се поколебае да й отмъсти по подходящ според него начин. А никак не й се искаше да умира.

Джейн потръпна въпреки уютната топлина в спалнята й. Беше спасила Тенил. Но не беше очаквала, че спасяването й ще има такава цена.

Имаше нещо опияняващо и будещо възторг в съзнанието, че сме свободни и плаваме по водите на океан, който малцина англичани са виждали. Но тези чувства се уравновесяваха от бремето на отговорността, която носех — трябваше да намеря сигурно убежище за моя екипаж. Хората, които ме бяха подкрепили, заслужаваха да живеят спокойно, над главите им да не е надвиснала постоянната опасност да бъдат разкрити и заловени — а ако се завърнехме в Отахейте, бихме изложили шансовете си за сигурност на риск. Всеки капитан, плавал из тези води, знаеше, че пристанището е добро и сигурно, затова и там акостираха прекалено много кораби, за да може островът да ни послужи за убежище. Дори да успеехме да убедим туземците да ни укрият, някой все някога щеше да ни издаде — било то неволно или умишлено. Прекарах много часове в капитанската каюта, разглеждайки картите и маршрутите на Блай, опитвайки се да намеря убежище за нас. Най-сетне се спрях на Тобуай, на триста и петдесет мили южно от Отахейте. Хвърлихме котва там на 24 май. Предполагах, че ще открием още един островен рай. Не бих могъл да направя по-погрешно предположение.

[1] Джон Кийтс „Ода на славея“, прев. Моис Бело. — Бел.прев. ↑

21

За първи път съзнанието, че се буди в собственото си легло, не съумя да подобри мрачното настроение на Джейн. Беше спала зле, будеше се на всеки час, усукана в чаршафите, преследвана от кошмари. Образът на Тенил, кървави сцени, пламъци и дим се сменяха с хаотични появи на собственото й семейство и приятелите й, лутащи се из безкрайните бетонни коридори на Маршпул. Чувство за вина притискаше тежко стомаха й. Очите я боляха, главата й тежеше, чувстваше се неспособна на свързана мисъл. Но обратно на очакванията й миризмата на пържен бекон, долитаща от долния етаж, подразни апетита й. Тя незабавно се намрази още повече, задето бе способна да изпита глад.

Стана с усилие от леглото и се помъкна към банята. Не можеше да разбере хората от поколението на родителите си — какво им пречеше да инсталират един приличен душ? Точно сега имаше нужда от пречистващ водопад гореща вода вместо такива жалки струйки. Съзнаваше, че желанието й има по-скоро символични, отколкото действителни основания, но от това преживяването под душа не ставаше по-приятно.

Преди да слезе долу, реши да отвори още веднъж пощата си, с надеждата да е получила съобщение от Тенил. Писмо от Тенил нямаше, затова пък късно през нощта й беше писал Дан.

„Здрасти, пиле!

Как се справяш? Ще ми се да имах добри новини за теб, но се опасявам, че сме в задънена улица. Днес прекарах почти целия ден в Центъра за семейни регистри, но нямам никакъв напредък по въпроса за Доркас Мейсън. Открих същия акт за раждане, който си открила и ти, но след това няма и най-малка следа. Сякаш от мига, в който е напуснала дома на Уърдсуърт, е била предадена на забвение. Единственото обяснение, което намирам, е, че може да се е омъжила за човек от колониите. Това би обяснило изчезването й от регистрите. А може би е срещнала някой моряк и е заминала да живее с него във Франция или Испания?

Изобщо не възразявам да отида още веднъж в понеделник и да се поровя още, но честно казано, проверяването на регистрите не е чак толкова сложно, а аз не съм наясно къде и как да продължим с търсенето, когато приключим с тях.

Ще ти се обадя скоро,

Прегръщам те,

Приятелчето Дани“

— Майната му — каза Джейн на глас. Беше се надявала на Дан, но очевидно и той нямаше повече късмет от нея. Логиката й подсказваше, че няма други източници, към които би могла да се обърне за информация. Но дълбоко вкоренената й упоритост не й позволяваше да се предаде.

— Все ще измисля нещо — измърмори тя.

Когато влезе в кухнята, видя, че майка й пържи наденички. На печката имаше покрита чиния с изпържен бекон. Джуди хвърли поглед през рамо и огледа дъщеря си с набитото око на родител.

— Изглеждаш ужасно — каза тя.

— Дан не е успял да открие нищо в Центъра за семейни регистри.

Джуди обърна гръб на печката и я загледа угрижено.

— О, Джейн, мила, толкова съжалявам. Знам, че вложи цялата си душа в това търсене.

Докато тя говореше, влезе Алан.

— Добро утро — каза той, докато смъкваше ботушите си пред вратата на кухнята.

— Джейн има лоши новини — каза Джуди, докато разпределяше сръчно закуската в трите предварително затоплени чинии.

— За онова момиче, което видяхме по телевизията ли? — лицето на Алан помръкна и той се смръщи.

— Не, за проекта, по който работи — гласът на Джуди бе почти заглушен от шума на чешмата, докато Алан миеше ръцете си. — Дан не може да намери никаква следа от онази ясена, Доркас.

Алан погледна Джейн.

— Защо да не разгласим в селото какво търсиш, може пък да се окаже, че някой знае нещо — баща й рядко правеше толкова дълги изказвания.

— Хубава идея — каза Джейн. — Ще я предложа на Наперената Барбара, да видим какво може да узнае тя от собствените си източници на сведения за местната история. Сигурна съм, че общува по интернет с маниаци на тема генеалогия на Къмбрия. Между другото реших тази сутрин да изляза да се поразходя. Надявам се едно хубаво катерене към върха да ме ободри.

— О, това ми напомня нещо. Матю каза да ти предадем, че Даян ще си бъде у дома тази сутрин, ако искаш да отидеш у тях на кафе — каза Джуди.

— Матю там ли ще бъде?

— Не, ще води по-големите ученици до Адриановата стена. Много го бива да организира екскурзии.

„Да, ако един куп родители му свършат по-голямата част от работата“, помисли скептично Джейн.

— Е, тогава ще отида да я видя. Отлагам разходката за следобед.

— Да, така ще е по-разумно — каза Алан. — Тези облаци би трябвало да се разсеят до обяд. Предполагам, че следобед времето ще е хубаво.

Джейн погледна баща си с благодарност.

— Тази сутрин преливаш от добри идеи. Един хубав следобед на Лангмиър е това, от което се нуждая.

Джейк се събуди от тъпа, но неумолима болка, която сякаш разпъваше отвътре главата му. Тялото му лепнеше от пот, дъхът му вонеше на разложение, като че ли беше пил вода от канавка. Погледна измъчено към червените цифри на дисплея на радиото до себе си и изпъшка. Беше прекалено късно — и дума не можеше да става да си опитва късмета във Фелхед. Отпусна глава обратно на възглавницата и се запита какво толкова интересно беше намерил в гостуващия отбор по ръгби, та да пие с тях цяла нощ. Дори не харесваше играта. Опита да се изкашля и незабавно съжали. Искаше му се да лежи неподвижен на тъмно до края на живота си. А той, ако имаше късмет, щеше да настъпи много скоро.

Организмът му обаче беше на друго мнение. Само след минути бунтуващият се стомах го принуди да препусне към банята. След второто си посещение там започна да вярва, че не е изключено и да продължи да живее. Завлече се под душа, облегна се на стената и пусна водата да тече с все сила.

След половин час беше успял да се облече и да включи лаптопа. Екранът го измъчи с нечовешки силната си светлина, но той не се предаде и успя да влезе в интернет. Изпъшка отново, когато видя, че има мейл от Каролайн. Никак не му се искаше да го бомбардират с инструкции тъкмо днес, дори да бяха виртуални. Но все пак отвори писмото — нямаше друг изход.

„Добро утро, Джейк.

Опитах се да ти се обадя по мобилния телефон, но той е изключен. Да се надяваме, че си по следите на Джейн или разговаряш със специалистката по медицинска антропология. Така или иначе, прилагам резултатите от търсенето в семейните регистри. Както сам ще се убедиш, нашият човек е търсил много методично и е успял да се справи. Затова е добре да се ползва професионалист — въображението и познанията са му подсказали да опита с различни начини на изписване на името, като се вземе предвид, че става дума за епоха, когато грамотността е била все още относително понятие. Както виждаш, на брачното си свидетелство госпожица Мейсън е записана като Майсън. Можеш незабавно да се заемеш с издирването на нейни живи потомци. Дръж ме в течение.

Целувки, Каролайн.“

Към писмото имаше прикачен файл с описание на родословното дърво на Доркас Мейсън — респективно Майсън. Съпругът й бил от Йоркшир, имали три деца, овдовяла рано. Излизаше, че после се е върнала в родния си Кокърмаут, тъй като бе починала там през 1887 година, а там се бяха венчавали и трите й деца. Прехвърляйки списъка докрай, Джейк установи, че тя има няколко преки потомци и помръкна. Тази работа щеше да се окаже доста сложна. После обаче си каза, че поне си струва усилието. Струваше си, и още как.

Реши да прегледа и пощата на Джейн, докато е онлайн. Искаше да се убеди дали не е постигнала още някакъв напредък, преди да започне да си губи времето със следи, които междувременно може да са се оказали непродуктивни. Когато отвори писмото на Дан, очакваше да попадне на резултати, сходни с тези, които му бе изпратила Каролайн. Установи обаче с радост, че Дан не се е справил.

— Типично за Дан — измърмори той. — Прекалено мързелив, или прекалено тъп, за да се сети да опита с друго изписване на името.

Накрая набра номера на Каролайн.

— Джейк, радвам се да те чуя — каза тя бодро.

— Прочетох мейла ти — отвърна той. — Впечатляващо постижение.

— Така мисля и аз. Сега вече наистина има за какво да се захванеш.

— Така е. Но все пак ми се струва, че ще е по-добре да се прикача към Джейн, ако успея. — „Така поне ще мога да спечеля малко време за себе си. Не съм длъжен да казвам на Каролайн, че засега Джейн няма никакви изгледи за успех.“ Каролайн мълчеше. — Хората вероятно ще приемат нейните мотиви за някак по-възвишени. Може би това ще й помогне да постигне по-добри резултати.

Каролайн се изкиска.

— Явно си работил прекалено дълго в обществения сектор, Джейк. Парите са основната движеща сила на този свят. Размахай достатъчно дебела пачка под носовете им и те с радост ще ти продадат и родната си баба, камо ли пък един куп мухлясала стара хартия. Парите, които ще им предложиш, ще им паднат като от небето, и те ще бъдат изключително щастливи да попълнят с такава солидна сума банковите си сметки. Зарът се търкулна в наша полза. Обземат ме добри предчувствия, скъпи. Очаквам от теб да се справиш блестящо. О, и ако все пак ти се открие възможност да възстановиш отношенията си с Джейн, не я пропускай. Ако не успееш, поне ти остава възможността да влизаш в пощата й.

— Да, да — отвърна Джейк, — наясно съм. — Възможността да шпионира бившата си приятелка и да укрива резултатите от настоящата пораждаше у него странно усещане за власт. Те може и да бяха решили да го отпишат, но той щеше да им покаже кой най-добре играе тази игра. — Ще ти се обадя по-късно.

— Ммм, представи си само как плувам в залива. Времето е прекрасно, трябва да побързаш, за да се върнеш тук, преди да се развали.

Тя затвори телефона. Джейк продължи да се взира в слушалката. Разсеяно, пренебрежително, снизходително — така разговаряше тя с него. Време беше да се докаже пред тези жени.

Джейн си мислеше, че майчинството се отразява добре на Даян, докато гледаше как снаха й слага Гейбриъл в креватчето да поспи. Докато работеше в банката, Даян беше от жените, които живеят на високи обороти, преливащата й енергия постоянно трябваше да се насочва нанякъде — или към професионалната кариера, или към нови и нови проекти за подобряване на дома им. Беше успяла да направи ремонта на кухнята почти сама, обади се на Алан само няколко пъти, когато работата налагаше участието на двама души. Беше достатъчно разумна да не се опитва да включва пословично несръчния Матю в някаква ремонтна дейност.

Беше приела майчинството със същата енергична решимост да се справи възможно най-добре, но то я беше успокоило по някакъв начин. Беше изгубила обичайната си трескава напрегнатост, приемаше нещата по-спокойно, по-уравновесено, оставяйки си време да се наслади на дребните удоволствия на живота. Клепачите на Гейбриъл трепнаха един-два пъти, после се притвориха и детето заспа. Даян седна на пода до креватчето и се усмихна.

— Сега вече можем да разговаряме като възрастни хора.

— Много кротък — каза Джейн. — Не съм виждала по-спокойно бебе.

— Да можеше да го чуеш, когато реши, че всички трябва да се занимават с него в три сутринта — или когато е гладен — отвърна Даян. — Тогава съвсем не е кротък — тя се изправи и отиде да седне на дивана при Джейн. — Но общо взето наистина не е труден за гледане. Само много ми се иска да привикне най-сетне да не се буди нощем. Какво ли не бих дала за осем часа непрекъснат сън.

— Доколкото разбирам, не се готвите за второ бебе в близко бъдеще? — подразни я Джейн.

Даян я погледна сериозно.

— Нямам никакво намерение да имам второ дете.

— Наистина ли? Толкова ли е тежко?

Даян срещна без колебание погледа й. Никога не бе обичала да увърта, затова продължи:

— Хората считат, че не е добре да бъдеш единствено дете. Е, аз съм единствено дете и не се чувствам ощетена по никакъв начин. Честно казано, Джейн, достатъчно дълго наблюдавам как ти и Матю се хващате по всеки повод за косите, та да ми се иска да присъствам ежедневно на подобни разправии.

Джейн отдавна вече не се засягаше от откровеността на Даян, която беше също толкова неразделна част от личността й, колкото и щедростта и почтеността.

— Положението не е чак толкова тежко — възрази тя.

— За страничен наблюдател е доста неприятно.

— Съжалявам. Иска ми се да не се чувства все ощетен, когато се сравнява с мен. В крайна сметка, в живота му всичко е наред — има теб и Гейбриъл, живее във Фелхед, в красива къща срещу минимален наем, защото тя му се полага като на училищен директор, а на всичкото отгоре харесва и работата си. Аз съм принудена да живея в ужасните общински жилища и да работя на две места, за да мога да свързвам двата края и да запазя шанса си да изградя кариерата, към която се стремя.

Даян се усмихна.

— Никога не го е бивало да цени това, което има, нали? Но знаеш ли, той все пак има добро сърце. Децата го обичат, а децата имат непогрешим инстинкт.

Джейн наистина нямаше желание да обсъжда тези неща с Даян. Не бе разказвала как Матю я тормозеше, когато бяха малки, а нямаше и намерение да наруши досегашното си мълчание пред жена му. Но тя знаеше, че независимо от образа, който бе изградил в очите на съпругата си и на заобикалящия го свят, Матю има склонност да постъпва нечестно и се съмняваше, че е загърбил тази своя склонност с годините.

— Вярвам ти — каза тя, избирайки благородната лъжа като изход.

— Е, как вървят нещата с твоя проект? — попита Даян, съзнавайки, че е време да смени темата. — Мат каза, че имаш затруднения, но се надяваш да получиш сведения от Лондон.

Джейн отметна косата си назад.

— Тъкмо мислех, че работата е потръгнала, и всичко се разпадна — тя зачопли воланчето на една ушита от Даян възглавничка. — Имаш ли нещо против да не говорим за това? Действа ми потискащо.

— Съжалявам, Джейн — Даян се пресегна и потупа ръката й, но жестът й беше някак небрежен, като че ли мислите й бяха заети вече с нещо друго. — Знаеш ли какво, хайде да направим нещо нередно — да пийнем по едно.

— Едва единайсет и половина е — възрази неуверено Джейн.

— Е, аз съм на крак от шест часа, затова имам чувството, че е по-късно. Хайде, нека веднъж бъдем лоши момичета. Слънцето грее, а в кухнята има бутилка „Пимс“[1] — Даян хвана Джейн за ръката и я подръпна, за да я изправи на крака. — Имам чувството, че не си се забавлявала както трябва, откакто се раздели с онзи мизерник Джейк.

Джейн я последва в голямата кухня, която се намираше в задната част на къщата. Внушителната къща с четири спални не беше по джоба на никой от местните жители, но Даян и Матю бяха облагодетелствани от завещанието на един от типичните английски ексцентрици, обикнал Езерната област. През седемдесетте години общината бе решила да разпродаде на търг последните къщи, които все още се числяха към училищната собственост. Ричард Грейс, лондончанин, забогатял от строеж и търговия с недвижими имоти, си купил най-голямата къща във Фелхед и я превърнал във вила, а после му хрумнало, че доброто ниво на образованието, предлагано от селското училище, ще се задържи, ако има начин да бъдат привличани млади и предприемчиви главни учители. Затова купил тази къща, която преди това принадлежала на училището, и основал фондация, благодарение на която главният учител имаше право да живее в къщата срещу символичен наем. При постоянното покачване на наемите през последните години това наистина бе направило длъжността на главен учител извънредно привлекателна. Сега брат й живееше в къщата, за която Джейн винаги бе мечтала. И въпреки това беше недоволен.

— Обичам тази гледка — каза тя, вперила очи през прозореца в скалистия хребет на Лангмиър.

— Прекрасна е — съгласи се Даян, докато вадеше краставица и лимон от хладилника. — О, да му се не види, забравих да взема кана. Бъди така добра да донесеш голямата кристална кана от шкафа в дневната, моля те.

— Готово — Джейн излезе в коридора и тръгна към дневната, чийто прозорец гледаше към истинска стена от гъста зелена растителност. А тъй като и стените бяха покрити с тъмна ламперия, тук беше мрачно дори в най-слънчевите летни дни. Нищо чудно, че семейството никога не се хранеше тук. Вместо това Матю беше окупирал помещението, превръщайки го в нещо като училищен филиал, място, на което подготвяше уроците и преглеждаше тетрадки — със съвсем различно предназначение от кабинета му, където се оттегляше да се рови в интернет и да играе на компютърни игри. „Късметлия“, каза си Джейн, запали лампата и хвърли поглед върху купа хартия върху масата. После продължи към високия стъклен шкаф, в който бяха подредени най-хубавите чаши, но в същия момент осъзна какво беше видяла и спря така рязко, че едва не се препъна. Сграбчи високата облегалка на един от столовете, за да не падне, и се загледа в подредените на масата родословни дървета, изпълнени неумело от детски ръце. Някои от децата бяха успели да намерят достатъчно големи картони, други бяха ползвали изрезки от тапети, трети бяха залепвали един за друг листове с формат А4, за да могат да съберат схемите, символизиращи семейната им история. Две от работите се набиваха на очи, защото бяха отделени от останалите, и именно те бяха привлекли погледа на Джейн.

Едното родословно дърво беше изпълнено старателно, към имената на последните клонки бяха залепени и снимки. Другото беше нарисувано набързо, свързващите линии между имената криволичеха неуверено. Но когато Джейн хвърли поглед върху прадедите на Сам Клулоу и Джонатан Брамли, незабавно й стана ясно защо Матю ги беше отделил.

Джонатан и Сам имаха общи предци — родословните им линии се сближаваха в началото на деветнайсети век. Тогава Доркас Майсън се беше омъжила, на двайсетгодишна възраст, и беше родила три деца. Семейството на Сам произхождаше от първородния й син, а това на Джонатан — от най-малкото й дете, единствената дъщеря.

Джейн не можеше да повярва на очите си. Разбира се, името бе изписано по различен начин, напълно в рамките на съществуващите през епохата изменения от този род. Това трябва да беше нейната Доркас. Не можеше да има две такива жени, родени и омъжили се по едно и също време. Ето ключовата информация, която й беше необходима за следващия етап от разследването, доказателството, че Доркас Мейсън има потомци. Матю не само беше наясно с този факт, но и го беше премълчал. Как бе могъл да й причини това? И, което бе по-важно, какво бе възнамерявал да предприеме?

Обзета от ярост, Джейн изтича от дневната обратно в кухнята. Даян вдигна поглед и видимо се стресна, когато видя изражението й. Джейн опита да се овладее, не успя и избухна.

— Какво, по дяволите, си въобразява Матю?

Тъй като срещнахме затруднения да проникнем в лагуната, останахме вън от нея и изпратихме една от лодките към брега. Първият ни опит да стъпим на сушата бе осуетен от появата на едно кану, натоварено с местни воини, които се опитаха да потопят лодката ни. Наложи се да ги пропъдим с пушечни изстрели. На втория ден успяхме да навлезем с кораба в лагуната. Туземците запристигаха на тълпи, за да ни видят. Канутата им стигнаха почти до кораба. Воините, с бойната си украса в бяло и червено, пееха и надуваха раковини — бяха страховита гледка, която подложи смелостта ни на изпитание. Не успяхме да предизвикаме прояви на гостоприемство у нито един от туземците, макар че успяхме да изясним намеренията си на диалекта, познат ни от Отахейте. По всичко изглеждаше, че няма да избегнем битката. Оставих моряци на вахта през нощта, а на сутринта бяха надошли толкова много канута, че не бяхме в състояние да ги преброим. Три дни по-късно до кораба се доближи голямо кану, на което имаше осемнайсет жени и половин дузина гребци. Решихме, че това е очакваният опит за сприятеляване. Истината обаче беше по-друга — оказа се, че това е бил троянският кон на туземците.

[1] Английска алкохолна напитка, готов коктейл в различни разновидности, най-често на основата на джин или уиски. Точната рецепта се пази в тайна от производителя. — Бел.прев. ↑

22

Джейк знаеше, че нещо у него привлича жените. Може би това беше фактът, че той наистина предпочиташе обществото на жени. А може би ги привличаше съзнанието, че той не е мъж, който би им създавал проблеми — не би поставял изисквания или предизвикателства, би приел да води обикновен, спокоен живот. Каквато и да бе причината, той съзнаваше, че бе привикнал да разчита на тази своя привлекателност — нещо, с което си бе заслужил зле прикритото презрение на баща си. Знаеше също, че тази негова привлекателност е подвеждаща. Независимо от чара си той можеше да бъде безжалостен, и никога не би се поколебал да прояви тази своя черта. Но не вярваше днес да му се наложи такова нещо. Макар и помръкнал донякъде поради махмурлука, чарът му би трябвало да подейства безотказно на една седемдесет и тригодишна вдовица.

Според сведенията, предадени от специалиста, нает от Каролайн, Едит Клулоу живееше в Ларк Котидж, в селцето Лангмиър Стайл. Съпругът й Дейвид, праправнук на Доркас Мейсън и Арнълд Клулоу, бе починал през 1998 година и в изборните списъци от 2001 година Едит беше регистрирана като единствен обитател на къщата. Джейк беше решил да посети първо Едит, защото беше наясно, че наследствените ценности обикновено се предават на първородните деца от мъжки пол. Освен това поне знаеше къде се намира Лангмиър Стайл. В сегашното си мъчително състояние не би пренебрегнал и най-дребното облекчение. Не беше в особен възторг от факта, че за да стигне до целта си, трябваше да мине с колата през Фелхед, но така или иначе не възнамеряваше да спира там.

Когато потегли, слънцето грееше непоносимо силно. Слънчевите очила не помогнаха и Джейк чувстваше как главоболието му се усилва, докато се катереше с колата по планинския склон. Фелхед пустееше. Единствените минувачи, които срещна, бяха туристи, упътили се към стръмната пътека, която водеше нагоре към хребета. След още около миля той стигна до няколко скупчени къщи — това беше Лангмиър Стайл. Край пътя имаше четири ниски къщи, които явно имаха нужда от повече грижи, отколкото собствениците им бяха склонни да положат за тях. Залепнали за голия склон, там, където гората свършваше и се разкриваше гледка към старата каменоломна, те изглеждаха прекалено жалки дори в такъв слънчев ден, та да събудят интереса на хора от града, търсещи вили за почивните дни. Джейк предположи, че първоначално са били предназначени за работниците в каменоломната, които несъмнено са били доволни, че имат някакъв покрив над главите си.

Той намали скоростта, когато ги наближи, за да може да прочете имената на къщите. Блубел, Крокус, Дафодил и Хайъсинт[1]. Някой бе проявил чувство за хумор. Но нямаше и следа от Ларк Котидж. Джейк се огледа раздразнено, като че ли друга къща би могла да се скрие някъде в тази гола местност. Пътят по-нататък правеше остър завой вдясно и точно на завоя се виждаше част от покрив с каменни плочи.

След завоя той откри ниска каменна къща. Дървените части бяха прясно боядисани, а малката градинка — поддържана. За разлика от останалите къщурки от Ларк Котидж се виждаше Лангмиър, а в далечината и Хелвелин. Джейк подмина къщичката, паркира колата встрани от пътя и се върна пеш. Пъхна слънчевите очила в джоба на ризата си и се опита да придаде на лицето си открито и дружелюбно изражение.

Жената, която му отвори, изглеждаше по-възрастна от годините си. Бабата на самия Джейк беше прехвърлила седемдесетте, но изглеждаше с десетина години по-млада от Едит Клулоу. Жената, с тесни рамене, изгърбена от остеопороза, приближи лице към неговото. Бледата, сбръчкана кожа висеше на големи гънки по дребното й лице. Сребристобялата й коса беше подстригана късо и равно, както се подстригва дете. Но сините й очи зад дебелите стъкла на очилата гледаха проницателно, по интелигентното й лице бе изписано подозрение.

— Госпожа Клулоу? — попита Джейк.

— Трябва ли да ви познавам отнякъде, млади човече?

Той се усмихна.

— Не, госпожо Клулоу. Казвам се Джейк Хартнел. Дали бихте ми отделили няколко минути?

— Не и ако ще се опитвате да ми продадете нещо. Имам си двойни стъкла на прозорците, и харесвам кухнята си такава, каквато е. А ако става дума за помощ по къщата, моят внук Франк върши всичко необходимо тук.

— Това е похвално. Но аз не продавам нищо. Всъщност става дума за обратното. Това, което искам да обсъдим, може да е свързано с материална изгода за вас.

Стараеше се тонът му да вдъхва доверие.

— Да не би да предлагате летуване на разменни начала? Вече не пътувам в чужбина — откакто Мейвис Туайби преживя такъв кошмар, след като си счупи крака в Гърция. В тези чужди страни човек направо излага на опасност живота си, да знаете. На вас, младите, вероятно не ви се вярва, но си е така. А пък и тези терористи…

— Не предлагам разменно летуване, госпожо Клулоу. Исках да поговорим за прадедите ви.

Тя отдръпна главата си малко по-назад и повдигна вежди.

— Така ли? Вие сте вторият човек, който ме пита тези дни за прадедите ми. Всъщност третият, ако броим и нашия Сам.

Сърцето на Джейк се сви, когато чу думите й. Как бе допуснал да го изпреварят на последния етап? Беше толкова сигурен, че е по-напред от Джейн!

— Значи и друг се е интересувал? — попита той, опитвайки се да запази спокойствие.

— Да, нашият Сам — искам да кажа, моят правнук. От училище му възложили да проучва семейната история. Чудесно момче е Сам, гордост за баща си и майка си. Винаги успява да отдели време и за прабаба си — не само сега, когато искаше да научи нещо от мен, за да състави родословното ни дърво. Така или иначе, явно се е справил много добре. Така каза днес главният учител. Обади ми се специално, за да поговори с мен. Каза, че явно много съм помогнала на Сам и че искал да ми благодари лично.

Джейк разсъждаваше трескаво.

— Имате предвид Матю Грешам?

— Точно така. Познавате ли господин Грешам?

Джейк кимна.

— Познавам го, но съм по-близък със сестра му, Джейн. Виждал съм се с Матю няколко пъти.

Какво, по дяволите, ставаше тук? Нима Джейн бе успяла да преодолее обичайната враждебност на Матю, и то дотолкова, че той да се заеме да й помага?

Първоначалната подозрителност на Едит се изпари напълно, след като той доказа благонадеждността си с цитираните познанства.

— Е, заповядайте — не мога да стоя дълго права. Постоянно ме боли гърбът. Каквото и да ми предписват, не помага — продължи тя, въвеждайки го в стъписващо претъпкана, но свръхестествено чиста дневна. Нито една вещ тук не бе оставена в първоначалното си състояние. Прозрачна найлонова пътечка покриваше килима в тази му част, по която се минаваше от вратата към креслата. Самите кресла бяха покрити с калъфи, а върху калъфите имаше допълнителни покривчици на облегалките и подлакътниците. Рамките на снимките бяха украсени с панделки от онези, които слагат в цветарниците на букетите. Дори книгата, която Едит четеше, бе с плътна пластмасова подвързия. В стаята се носеше натрапчив мирис на ароматизатор и препарат за лъскане на мебели. Джейк беше искрено учуден, че домакинята не го помоли да се събуе и да си сложи специални калцуни, от тези, с които се влиза в лаборатории и болнични отделения.

— Доктори! — продължи пренебрежително Едит, отпускайки се в креслото, което бе най-близо до камината. — Какво ли знаят пък те? Предпишат едни таблетки, и току се окаже, че не можеш да движиш ръцете си, защото новите таблетки влизали във взаимодействие с другите, които вземаш от по-рано. За кръвно, за сваляне на холестерола, за сърцето — ако ме разтърсите, сигурно ще започна да дрънкам, пълна съм с хапчета. Не знам какво бих правила, ако не ми помагаха децата. Седнете, млади човече, недейте да стърчите така като наказан.

Джейк приседна внимателно на ръба на едно кресло.

— Благодаря ви. Много мило, че се съгласихте да поговорим.

Едит изсумтя.

— На моите години само се чудим с какво да си запълним времето. Когато бях млада, все ми се искаше денонощието да има повече часове. А сега от закуска, докато дойде време да си лягам, минава сякаш цяла вечност. Да, имам предостатъчно време, за да си побъбрим, моето момче. И така, какво у моите прадеди може да събуди такъв интерес, че човек като вас да дойде чак до Лангмиър Стайл? Защото вие не сте тукашен, нали?

Джейк поклати глава.

— Живея в Лондон. Занимавам се със стари ръкописи. Работех за Британския музей, а сега съм частен посредник между купувачи и продавачи.

Едит го изгледа озадачено.

— Не разбирам какво общо може да има това с мен и моето семейство.

— Интересува ме всъщност семейството на вашия покоен съпруг, и по-точно една конкретна негова представителка, неговата прапрабаба Доркас. Споменавал ли я е някога пред вас?

Едит се намръщи.

— Не си спомням. Несъмнено тя е била покойница доста преди той да се роди.

— Така е, но нали знаете как стават тези неща в семействата, понякога има истории, които се предават от поколение на поколение.

Едит стисна с палец и показалец брадичката си и я потърка.

— Не помня да съм чувала истории за толкова отдавнашни времена. А не съм почнала да забравям. Тялото ми може и да се разпада, но тук горе всичко ми е наред — Едит почука главата си с пръст, за да подчертае думите си. — Не помня да съм чувала нещо за по-стари времена от разказа как прачичо му Еди получил медал по време на Първата световна война. Голяма полза е имал от него, няма що — убили го по време на втората битка при Ипр. Но Доркас? Не, никога не съм чувала да се говори нещо за нея. Знам името й само защото е записано в семейната Библия. Открих го, когато се ровех там заради Сам — затова и го помня толкова ясно.

Надеждите на Джейк отново се посъживиха. Щом притежаваше семейна Библия, възможно бе да притежава и някакви стари семейни документи.

— Значи семейната Библия е у вас?

— Да. Вече се разпада, защото е притежание на семейството от 1747 година.

— Колко вълнуващо — да притежаваш такова нещо. А имате ли и други стари семейни документи?

Едит се разсмя.

— Говорите така, като че ли сме кралското семейство. Хора като нас не притежават семейни документи, момче. Не всичките ни прадеди са можели да четат и пишат в онези дни. Не, едничкото, което ми е останало от семейството на Дейвид, е старата Библия. Та откъде ви хрумна, че може да притежаваме семейни документи, които биха представлявали интерес за вас?

— Питах се дали не е останало нещо от Доркас, например дневник, нещо от този род.

— Но защо? Какво изобщо ви наведе на тази мисъл? — Едит се позасмя скептично. — Какво толкова интересно има у Доркас Клулоу?

Джейк разпери ръце в опит да омаловажи значимостта на проявения от него интерес.

— Беше просто изстрел в тъмното. Интересното около Доркас е това, че преди да се омъжи за Арнълд Клулоу, е била прислужница в дома на Уилям Уърдсуърт. Работела там през последната година от живота на поета и останала още известно време след смъртта му.

Едит се поизправи на креслото.

— Уилям Уърдсуърт, казвате? Сега вече наистина ме шашнахте. Кой би предположил? И като си помисля, че с брака си съм влязла в семейство с такава история, а изобщо съм нямала представа от това.

— Нали сега разбирате защо се интересувам от всякакви документи, оставени от Доркас на потомците й. Има много учени и колекционери, които са склонни да платят доста за всеки документ, който има някаква връзка с Уърдсуърт. Натъкнах се на името на Доркас в някои семейни писма и си казах, че си струва да опитам. Но доколкото разбирам, само ви изгубих времето — Джейк понечи да стане.

— Не, това не ми струваше нищо. Но дори да бях в състояние да ви кажа нещо повече, никога не бих допуснала такъв документ да излезе от семейството. Знаете ли какво предлагам — ще разкажа за това на Франк, когато дойде утре при мен. Свястно момче е нашият Франк. Идва всяка сутрин, за да провери как съм прекарала нощта. Ще му кажа да поразпита всички роднини, да видим дали пък някой друг не е чувал нещо.

— Това ще ми бъде наистина от полза — Джейк бръкна в портфейла си и извади визитна картичка. — Можете да се свържете с мен на мобилния телефон — продължи той. — Ако се обадите, аз веднага ще ви звънна обратно, за да не влизате в разходи.

— Не разчитайте, че от тази работа ще излезе нещо — каза Едит, надигайки се с мъка от креслото си. — Казват, че хората по такива места имат дълга родова памет. Доколкото обаче мога да преценя аз, дълго се помнят само враждите — тя допълни усмихнато: — А по тези места те не са малко.

Джейк се помъкна обратно към колата, опитвайки се да не се подаде на лошото настроение. Хубавото беше това, че миналото на Доркас явно не е било известно досега на потомците й. Което означаваше, че някой все пак би могъл да разполага с истинско малко съкровище, чието съдържание още никой не е проверил. Колкото повече мислеше по въпроса, толкова по-малко му се нравеше идеята Едит Клулоу да разкаже историята на цялото семейство. Не се и съмняваше, че по-младото поколение ще осъзнае по-добре реалните си шансове и че няма да е толкова категорично за съхраняването на семейното наследство, ако се окажеше, че продажбата му може да напълни банковите им сметки. По-добре беше да поговори лично с тях, вместо да допусне Едит да им надуе главите с настоявания, че семейното наследство трябва да се съхрани на всяка цена. Замисли се дали да не дойде по-късно пак, за да я помоли да запази посещението му в тайна. Дали такава молба щеше да има ефект, или щеше само да събуди подозренията й? Джейк ритна една буца пръст, ядосан на себе си, задето не бе провел по-умело разговора с Едит.

Когато наближи колата, осъзна, че махмурлукът му започва да преминава. Имаше нужда от малко движение, за да го пропъди окончателно. А после можеше да реши дали да се занимава с още бабички днес или вместо това да направи опит да се срещне с Джейн. Бръкна в колата, извади картата и я разгъна върху покрива. Проучвайки къде точно се намира, той установи, че се е озовал само на една миля от Картс Мос. Една от стотиците пешеходни пътеки, кръстосващи Езерната област надлъж и нашир, прекосяваше шосето само след четвърт миля. Оттам трябваше да повърви само още около миля, за да стигне до торфеното находище, където беше открит мъртвецът. Каза си, че ще бъде интересно да види мястото, на което не е изключено да е бил положен в земята Флечър Крисчън. Измъкна раницата си от колата и тръгна пеш.

След около половин час вече стоеше на границата на странен пейзаж. В това мочурище, разположено на плато високо в планината, човешката ръка се бе съюзила с природните стихии, придавайки на по-твърдата земя в тресавището странни форми на обрасли с трева островчета сред черната повърхност на блатото. Кафеникава вода избиваше на локви от земята, във въздуха се долавяше слаб мирис на разложение. Джейк си каза, че е доста потискащо лобно място. Как ли беше изглеждало същото това място преди толкова много години, когато един мъж, вървейки из хълмовете, бе срещнал тук смъртта си? Никой нямаше да узнае. Ако мъртвецът бе наистина Флечър Крисчън, това е бил жалък край на един драматичен живот.

Местността наистина му действаше потискащо, затова той зави и тръгна нагоре по склона. Петнайсет минути по-късно вече завиваше по-широкия хълбок на върха и пред него се ширна прекрасната панорама на Езерната област. За свое учудване той установи, че оттук се вижда точно Фелхед и фермата на семейство Грешам. Джейк бръкна в раницата и извади бинокъл.

Огледа селото и насочи бинокъла към пътя, който водеше към фермата. За свое учудване видя Джейн, която се беше упътила натам.

— Да му се не види! — възкликна той. — Пак я изпуснах!

Загледа я как вървеше нагоре. Познатите движения на тялото й събудиха спомени и му припомниха хубавото време, когато бяха заедно. Няколко пъти се бяха разхождали заедно из тези хълмове и той винаги се бе удивлявал на нейната сила и гъвкавост. Всъщност не би трябвало да се учудва, като познаваше присъщата й сексуална енергия, но все пак се беше стъписал, когато осъзна, че тя можеше да го задмине с лекота по планинските пътища.

Когато Джейн влезе през портата, очертанията на друга фигура се появиха в зрителното му поле. Джейн потъна в прегръдката на новодошлия. Джейк се стъписа. Нагласи по-добре фокуса, като че ли това би променило по някакъв начин идентичността на човека, когото виждаше.

— Какво, по дяволите…

Какъв театър разиграваше Джейн? Дали не беше влязла в следите му? Може би беше инсценирала всичко, за да го постави в неудобно положение? Джейк отпусна бинокъла и загриза кожичката, стърчаща до един от ноктите му. Обземаха го лоши предчувствия. Наистина много лоши.

Дадохме на жените подаръци и се държахме много внимателно с тях. Петимата мъже, които се качиха заедно с тях на борда, бяха същински свраки. Опитваха се да откраднат всичко, което им попаднеше, аз самият попречих на единия от туземците да открадне компасната ни карта. Напердаших го и го изпъдих, останалите бързо го последваха. Радвахме се, че се махнаха от кораба, но през това време други бяха отрязали шамандурата на една от котвите. Стрелях с мускета към тях и наредих на хората си да дадат изстрел с едно от оръдията, заредено с картеч. Докато те бягаха, реших да се възползваме от спечеленото предимство, и да потеглим към брега с лодките. Те започнаха да ни замерят с камъни, ние стреляхме с мускетите, докато най-сетне ги обърнахме в бягство. Убихме единадесет души, ние не загубихме никого. Хората ми нарекоха мястото, където стъпихме на сушата, Кървавия залив. Въпреки всичко обаче мястото ми харесваше, а ми се струваше и достатъчно встрани от маршрута на корабите, за да бъде сигурно убежище. Настроенията сред екипажа обаче бяха толкова категорично против Тобуай, че реших поне за известно време да се върнем в Отахейте.

[1] (англ.) камбанка, минзухар, нарцис, зюмбюл — Бел.прев. ↑

23

Това катерене по планините беше доста по-трудна работа, отколкото изглеждаше на пръв поглед. Така си мислеше Тенил, докато се изкачваше с усилие по поредния стръмен склон. Винаги беше смятала, че е в добра физическа форма, но гъвкавостта и способността да тичаш бързо не вършеха работа по тези убийствени стръмнини. Слизанията бяха дори още по-неприятни. Имаше чувството, че през бедрата й са прокарани нажежени до червено железни пръчки. В сърцето си бе започнала да изпитва още по-дълбоко уважение към Уърдсуърт, който беше вървял цели мили из тези хълмове, сякаш е ставало дума за разходка в парка.

Разбира се, Уърдсуърт е нямал други грижи, освен да мисли за своята поезия. Не са го преследвали ченгета, не е страдал от недостиг на сън, не е бил гладен, уплашен, мръсен от дългия път. Тенил отново извади картата от джоба си и се опита да намери съответствие между заобикалящия я пейзаж и странните линии и сините петна по нея. Картата беше за нея също толкова непонятна, колкото и заобикалящите я хълмове и долини. Беше я купила на автогарата в Кендал, когато разбра, че в събота няма автобуси за Фелхед. Един от шофьорите й бе казал, че ако се качи на автобуса за Кезик, може да слезе от него при отклонението. Вече беше установила със сигурност, че с тъмната си кожа се набиваше на очи като свинска глава в арабска месарница. Можеше хората да си спомнят, че някакво цветнокожо хлапе е слязло от автобуса на това място, и ако междувременно ченгетата бяха разбрали къде е Джейн, някой сигурно щеше да успее да направи връзката. Затова Тенил купи картата и започна да измъчва мозъка си над нея. Все едно че решаваше някой от тестовете за интелигентност, които им даваха в началното училище. Каква, по дяволите, беше разликата между пътека, туристическа пътека и конска пътека? И имаше ли някакво значение коя пътека каква е?

Най-накрая успя да си изясни, че ако слезеше при Дъв Котидж, както правеха туристите, тръгнали да обикалят местата, свързани с живота и творчеството на Уърдсуърт, можеше да тръгне по една туристическа пътека, прекосяваща общинските земи край езерото Грасмиър, която щеше да я отведе до десния склон на Лангмиър. Оттам можеше да прехвърли възвишението и щеше да се озове право във Фелхед. Там смяташе да намери място, в което да се скрие, докато падне мрак, и тогава да се промъкне във фермата.

Според нея планът беше добър. На първо място беше благодарна, че е далеч от Ланкастър. Като си спомнеше какво й се случи там, всеки път потръпваше. Когато след дълго скитане попадна на малък парк близо до центъра на града, беше решила, че това решава проблемите й. Беше почти полунощ, когато успя да открие пейка, оградена от три страни с висок жив плет — като тайна беседка. Макар да й беше студено и да беше още гладна въпреки изядения сандвич, Тенил се сви на кълбо и потъна незабавно в дълбок сън.

Не знаеше какво точно я събуди, но когато отвори уплашено очи, видя пред себе си някакъв мъж, чийто силует се очертаваше на светлината от далечните улици. Беше нисък, набит, и миришеше на алкохол. Тенил изпадна в паника, отдръпна се към облегалката на пейката и започна да преценява шансовете си за бягство, които в момента не бяха добри.

— Работиш ли, синко? — попита мъжът. Северняшкият му акцент беше още по-подчертан от пиянското фъфлене.

За миг Тенил не можа да разбере мисълта му — в съня беше забравила ролята си на момче. Разбира се, беше чувала за такива неща, но не беше й минало през ум, че може да стане обект на сексуални посегателства и в новата си дегизировка. Какво, по дяволите, трябваше да направи сега?

— Не — отвърна тя, опитвайки се да направи гласа си по-груб и по-плътен. — Спя, ясно ли е?

Мъжът изсумтя.

— Нямаше да си тук, ако не беше на работа. К’во става, не ти ли харесвам? — Той плъзна ръка надолу и Тенил чу как отваря ципа на панталона си. Не можеше да види лицето му, за да прецени дали заплахата е сериозна. — А гледай тук!

Бледото петно на пениса се очерта на фона на джинсите му. Тенил се сви още по-назад, качи и краката си на пейката, готова да скочи и да побегне при първа възможност. Усети, че от паника по тялото й избива пот и се стича на струйка по гърба й, долови специфичния й мирис. Мъжът дойде по-наблизо и продължи:

— Хайде, мърльо, искам само да ми духаш, ще си платя, да му се не види — той протегна ръка към главата й, но тя се измести рязко встрани и едва не падна. Той пъхна ръка между краката й и стисна силно, после внезапно я пусна и отскочи назад. — Кучко, ти на идиот ли искаш да ме правиш!?

Посегна да затвори ципа на панталоните си и Тенил разбра, че сега бе моментът да бяга. Когато скочи от пейката и се опита да мине покрай него, той замахна с юмрук и я удари по рамото, но ударът не беше достатъчно силен, та да я спре. Тя хукна в мрака, хлипайки от ужас, и се хвърли в първия гъсталак от рододендронови храсти, който се изпречи на пътя й. Проправи си път към средата на храсталака и се сви на кълбо. Сърцето й биеше ускорено, дишаше тежко, сълзи пареха в очите й. Мина доста време, докато се успокои, но най-сетне успя отново да заспи.

Сънят й беше лек и неспокоен. Всеки нощен шум проникваше до съзнанието й, и в повечето случаи я разбуждаше. Когато небето започна да просветлява, Тенил вече гореше от нетърпение да напусне Ланкастър колкото можеше по-бързо. Качи се на един от ранните автобуси за Кендал, а после на автобус от вътрешните линии на графството, който я въведе в Езерната област, изправяйки я пред истинско откровение. Беше гледала снимките на Джейн, беше чела стихове и проза за Езерната област, но въпреки това не беше подготвена за нещо такова. Винаги й се беше струвало съмнително, че някаква природна гледка би могла да събуди дълбоки чувства. Рядко бе напускала Лондон, и бе ходила само в големи курорти по крайбрежието, като Саутенд и Клактън. Собственият й ограничен житейски опит не бе предложил на очите и сърцето й особено вдъхновяващи гледки. Но сега, докато през очите й се разгръщаше истинска красота, миля след миля, тя започваше да добива смътна представа от насладата, която можеш да изпиташ от простичкия факт, че си жив и се намираш на такова място. Бе обзета от нетърпелив копнеж да напусне по-скоро автобуса, да потъне сред природата и да я приеме в себе си. Гледките бяха достатъчни, за да я накарат да забрави глада, умората и мръсотията.

Но сега, няколко часа по-късно, първоначалният възторг, събуден от красотата, бе попреминал и уморените й крака подсказваха, че е изминала много мили. Седна да почине на една плоска скална издатина и отново се зачуди как бе възможно тези места да бъдат толкова пусти. Селото Грасмиър гъмжеше от туристи, но след като се отдалечи само на десетина минути път от него, бе обзета от усещането, че е загърбила всякакви следи на цивилизация. Никога не бе разполагала с такова огромно пространство около себе си. Беше срещнала само двама души, докато се изкачваше нагоре — те идваха насреща й и тя не успя да измисли начин да избегне срещата. Беше много учудена, когато те просто й се усмихнаха и единият каза:

— Чудесен ден за разходка, нали?

Тя кимна в отговор — нямаше никаква представа как да реагира в такава ситуация. Какво трябваше да отговори? И ако отговореше, дали това нямаше да се приеме като покана за по-продължителен разговор? Но те вече я бяха подминали, зад нея се чуваше само хрущенето на камъчета под тежките им обувки. Сега Тенил отново беше съвсем сама, ако изключим птиците, които кръжаха от време на време в небето над нея. Започна отново да разглежда картата, опитвайки се да определи къде се намира. Постепенно бе започнала да прави връзка между изображенията и реалната местност. Пред нея се виждаше малко възвишение. Прецени, че когато прехвърли и него, ще може да види Фелхед в подножието на склона.

Натъпка картата обратно в раницата си. Беше й горещо и съжаляваше, че парите не й стигнаха, за да си купи вода и нещо за ядене. Преди време бе минала покрай един поток, чудеше се дали да не пие от него, но се уплаши, че водата може да не е чиста. Откъде да знае — някъде нагоре по течението в потока можеше да има и умряла овца. Сигурно си имаше причини да слагат разни химикали във водата, преди да я обявят за годна са пиене.

Тенил се изправи уморено и тръгна нагоре по малкото възвишение, от чийто връх се надяваше да види Фелхед и фермата, в която живееше Джейн. Когато се изкатери на скалистия връх, забеляза някакъв човек, който стоеше на пътеката малко по-долу от нея. Беше вдигнал бинокъл към очите си и се взираше надолу, към долината. Тенил спря, защото не й се искаше той да я забележи.

Човекът свали бинокъла от очите си и Тенил ахна. Излизаше, че когато Джейн реши да се върне в Езерната област, не само Тенил бе тръгнала подир нея. Но какво, по дяволите, правеше тук Джейк, и защо следеше бившата си приятелка?

Джейн вървеше бързо нагоре по склона, обзета едновременно от ликуване и раздразнение. Разбира се, Даян веднага бе защитила Матю. Проектът, по който работеше с учениците си, беше в ход доста преди Джейн да се върне у дома. Защо би трябвало да запомни едно име сред стотиците, които фигурираха в родословните разклонения? Очевидно Матю бе отделил работите на двете момчета, защото от тях ставаше ясно, че те имат общи предшественици. Ако възнамеряваше да скрие от нея тези сведения, защо бе оставил работите на масата така, че всеки да може да ги види? Джейн ставаше параноична. Матю никога не би се опитал съзнателно да пречи на работата й, а предположението й, че той възнамерява да узурпира постиженията й, бе направо възмутително. Как би могла изобщо да помисли, че родният й брат ще се опита сам да открие ръкописа, измъквайки го под носа й?

В известен смисъл Даян беше права. Наистина такова нещо бе немислимо. Но в случая ставаше дума за Матю, а Джейн можеше много лесно да си представи как брат й е решил да запази за себе си наученото, за да се заеме сам с търсенето. Ако не е възнамерявал да я измами, защо запази в тайна това, което бе научил за Доркас Мейсън?

Джейн се бе опитала да не насочи обзелата я ярост към Даян, но все пак не можа да я потисне напълно. До коктейли така и не се стигна, а тя настоя да прекопира двете родословни дървета, преди да си тръгне. Действително, децата се бяха съсредоточили в работата само върху преките си предшественици. Но благодарение на усилията, положени от учениците на Матю, сега тя можеше да отиде отново при Барбара Фийлд, за да се опитат да проследят всички живи потомци на Доркас Мейсън. А после можеше да се заеме с обстоятелственото организиране на срещи, за да види какво ще успее да открие при разговорите с всички тях.

Дори мисълта за това положително развитие не можеше да уталожи гнева на Джейн. Но гледката, която я посрещна, когато влезе в двора на фермата, пропъди поне на първо време всякакви мисли за двуличието на Матю. На пейката край стената на фермата седеше и се грееше на слънце последният човек, когото бе очаквала да види. Тя се закова на място, после възкликна:

— Дан! Какво правиш тук, за Бога?

Дан стана и се ухили.

— Две глави вършат по-добра работа от една, дори когато се опитват да разбият стена — отвърна той. — Казах си, че можем да опитаме една съвместна мозъчна атака, и да се опитаме да изградим нов план на действие, след като моите усилия се оказаха толкова безрезултатни — той тръгна към нея, и двамата се прегърнаха насред двора. Внезапно Джейн се почувства ободрена. Брат й може и да беше безполезен боклук, но пък тя имаше приятели, които държаха достатъчно на нея, за да не жалят усилия да й помогнат.

— Къде е колата ти? — попита Джейн.

— Оставих я долу при селската кръчма. Не исках да се натрапвам на родителите ти, затова си запазих стая там.

— Глупости, разбира се, че ще спиш тук. Ще откажем резервацията, но първо ще обядваме — тръгнаха към фермата, Дан беше прегърнал Джейн през раменете. — Знаеш ли, не мисли, че усилията ти са били безрезултатни. Много съм ти благодарна, задето се опита, а и ужасно се радвам да те видя — продължи Джейн. — Особено точно сега. Не можеш да си представиш какво открих.

Дан отвори широко очи, чертите на хубавото му лице се изостриха от изненада.

— Да не би да си открила ръкописа?

Джейн се разсмя.

— Де такъв късмет! Не, току-що разбрах защо не сме могли да открием нищо в семейните регистри.

— Какво искаш да кажеш?

Джейн спря и извади копията на родословните дървета на Сам и Джонатан.

— Защото някой по онова време не е изписвал правилно имената — и тя посочи интересуващата ги клонка от родословното дърво. — Майсън вместо Мейсън.

Дан беше удивен.

— Но това е фантастично, Джейн! Как разбра?

Джейн описа набързо предателството на Матю.

— Не мога да повярвам — каза той. Потиснатият гняв помрачи лицето му, от двете страни на устата му се вдълбаха дълбоки гънки.

— Налага се да повярваш. Но така или иначе, вече разполагам с това, което ми трябваше. Вече ще бъде много по-лесно да попълним останалите неясноти.

Дан разпери ръце, после отново я притисна към себе си.

— Излиза, че съм улучил най-подходящия момент за пристигането си. А сега, след като вече съм тук, можем да се заемем и двамата с разговори с наследниците.

— Но можеш ли да останеш? — Джейн се смръщи. — Не трябваше ли през почивните дни да отидеш в онзи старчески приют?

Дан повдигна едната си вежда.

— Виж ти, не мислех, че ще си спомниш. Да, трябваше да отида в приюта, за да чета на умиращите, но реших, че точно сега живите имат по-голяма нужда от мен. Помолих Себ да отиде вместо мен — той и без това ми дължеше един уикенд, така че всичко се нареди чудесно.

— Като изключим това, че Хари не е тук — додаде Джейн, докато отваряше входната врата.

Дан й отправи познатия й лукав хлапашки поглед изпод вежди.

— Всъщност не съм казал на Хари, че ще дойда тук. Той мисли, че ти продължаваш да строиш въздушни замъци, а честно казано, точно тази седмица сарказмът му щеше да ми дойде в повече. Така или иначе, той замина за Йоркшир — там е организирана една от онези военни игри, нали се сещаш. Правят възстановка на битката при Марстън Мур[1] — за пореден път — той обърна очи към небето. — Кой знае, може би този път изходът ще бъде различен?

— Признай си, Дан, конспирациите са твоя слабост — Джейн го въведе в кухнята, където Джуди се опитваше да се ориентира в куп фактури на кухненската маса. — Мамо, това е Дан, мой приятел.

— Вече се запознахме — каза Джуди, събра хартиите и стана. — Заповядай, Дан, седни. Чаках Джейн, за да сервирам яденето — тя додаде през рамо, обръщайки се към Джейн. — Баща ти отиде да види един овен в Бороудейл. Счита, че стадото се нуждае от млада кръв. Така че ще обядваме само тримата — тя извади от фурната пай с месо и го сложи на масата, а после и чиния със задушени картофи и друга със стъргано цвекло.

— Да му се не види — възкликна Дан. — Винаги ли се храните толкова добре тук?

— Да — отвърна Джейн. — Майка ми се опитва да ме подкупи с ядене да не се връщам в Лондон.

Дан опита пая.

— Господи, госпожо Грешам, това в чинията е същинска амброзия.

— Благодаря, Дан, винаги се радвам, когато гостите ни ценят добрата храна. Ще останете у нас, нали? — Джуди се усмихна дружелюбно.

Дан кимна, задъвка ожесточено, после проговори.

— Ако е удобно — канех се да се връщам утре, но сега… е, мисля, че ще мога да остана няколко дни, за да помогна на Джейн.

— Имаме да проведем доста разговори — Джейн се усмихна мрачно. — Успях да постигна някакъв напредък по съвсем неочакван начин. Излиза, че Матю през цялото време е знаел къде могат да бъдат открити потомците на Доркас Мейсън. Просто не е намерил за необходимо да ми го каже. Даян ме помоли тази сутрин да отида в дневната, за да взема нещо оттам, и на масата видях това, което ми трябваше — две много съществени части от родословното дърво на Доркас Мейсън. В работите на учениците на Матю от проекта за изучаване на родова история — каза тя сухо, с остър тон.

— Какъв невероятен късмет, скъпа — каза майка й. Топлотата на гласа й прикриваше безпокойството, което се долавяше в погледа й. — И колко мило от страна на Матю да ги отдели, сигурно е имал предвид да ти ги покаже.

Джейн въздъхна дълбоко.

— Както и да е — каза тя, — ще трябва да се видя отново с Наперената Барбара. Не разполагам с пълното родословие, но се надявам, че тя ще ми помогне да попълним празнотите. Ще й звънна, след като се нахраним, за да разбера кога може да се видим.

— О, млъкни, сърце! — отбеляза Дан.

— Толкова се радвам, че дойде — поде Джейн. — Сега поне ще имам възможност да те поразведа наоколо. Можем да се разходим из хълмовете, ще ти покажа овцете на баща ми.

Дан сведе поглед към марковите си маратонки.

— Ура. Умирам от нетърпение.

— Можеш да вземеш от някого едни гумени ботуши. Ще ти хареса — настоя Джейн.

— А после ще може ли да отидем и до Дъв Котидж?

Джейн кимна доволно.

— Разбира се. Ако се държиш като добро момче, дори ще те запозная с Антъни Катоу, най-големия жив специалист по творчеството на Уърдсуърт.

Дан се престори на уплашен.

— Чудесно, сега вече ще бъда разобличен за неоснователните си претенции в областта на литературната наука.

Джейн се разсмя.

— Не се бой, няма да те изяде. Можеш да ми вярваш, Дан, гостуването ти тук ще бъде незабравимо.

Пуснахме котва край Отахейте, в залива Матавай, на шести юни. Тревожех се как ще ни приемат там, но нуждата ни дарява с необходимите за оцеляване умения. За свое учудване установих, че лъжа достатъчно убедително, за да разчитам туземците да ми повярват. Припомних си как Блай беше убедил местните жители, че капитан Кук е още жив и плава из Южните морета. Затова казах на вожда Тейна, че съм дошъл по заповед на самия Кук, за да осигуря някои неща, необходими за новото поселище, което Блай вече уж започнал да гради заедно с Кук. От туземците купихме 312 прасета, 38 кози, 8 дузини кокошки, един бик и една крава. Освен това и девет от местните жени решиха да се присъединят към нас, включително моята Изабела. С нас потеглиха още осем мъже и десет момчета. И така, отново вдигнахме платна към Тобуай, където пристигнахме на 26 юни. Този път, за моя изненада, ни посрещнаха привидно дружелюбно.

[1] Битката при Марстън Мур, състояла се на 2 юли 1644 година и завършила с победа на парламентаристите над войските на крал Чарлс I, командвани от принц Рупърт, бележи една от повратните точки в гражданската война в Англия. В резултат на това поражение кралските войски губят окончателно целия Север на страната. — Бел.прев. ↑

24

— Спри колата, трябва да повърна — напрежението в гласа на Дан беше съвсем непресторено. Джейн отби в затревената ивица край пътя, включи аварийните светлини и спря. Още преди колата да спре окончателно, Дан отвори вратата и излезе навън, залитайки. Веднага след това Джейн го чу да повръща и да кашля. Тя се приведе през седалката до себе си и на слабата светлина от лампата в колата го видя — превит на две, той се разтърсваше от напъни.

— Добре ли си? — попита тя и осъзна в същия момент глупостта на въпроса.

— Ох, Господи — отвърна той задъхано, успя да се изправи и се облегна на колата. — Значи съм бил прав, като си помислих, че една от мидите имаше странен вкус.

— Ужасно съжалявам, Дан.

— Вината не е твоя — изпъшка той и се отпусна обратно на седалката. — Не мога да обвинявам теб, ако шибаният готвач не умее да разпознава пресни от развалени миди.

Тя му подаде шише с вода.

— Пийни малко.

Дан отпи няколко глътки и потръпна.

— Извинявай — той избърса лице с опакото на ръката си. — Божичко, чувствам се отвратително.

— Трябва да си легнеш. Ще те оставя във фермата и ще отида да се видя сама с Барбара.

— И аз искам да чуя какво ще каже тя — възрази той неубедително.

— Ще ти разкажа утре. Можеш да ми вярваш, че след като и без това ти е лошо, обстановката в дома на Барбара не е най-доброто за теб. Там е същински храм на ароматизаторите. Убедена съм, че единственото, което може да я развълнува, са рекламите за нов ароматизатор. Чуе ли „Вашият дом ще ухае на горска свежест с новия пречистващ гел с електрически пулверизатор“, и й потичат лигите. Вдишаш ли веднъж, и пак ще започне да ти се повръща. Не, най-добре ще е да си починеш — вкъщи ще бъде тихо и спокойно, мама и татко отидоха на сребърна сватба на приятели в Грасмиър, сигурно ще се върнат късно.

— Не, не искам да се връщам във фермата. Откарай ме до кръчмата, в хотела горе сигурно имат стаи със самостоятелни бани. Ще остана там, не искам да смущавам никого, ако ми призлее пак и се наложи да ставам нощем. И на мен не ми се иска да се притеснявам. Откарай ме до кръчмата, Джейн.

— Не откачай, Дан. Защо ти е да спиш над кръчмата? Там е шумно, няма да можеш да си починеш. Не се безпокой, няма да имаш поводи да се притесняваш, ако се почувстваш зле.

Лицето му се сгърчи.

— Проблемът не е в теб или в родителите ти, а в мен. Притеснявам се. Предпочитам кръчмата.

— Не, няма да те закарам там.

Джейн беше непреклонна, по лицето й личеше, че е взела решение.

— Имам по-добра идея. Нагоре, в хълмовете, имаме малка къщичка, която даваме под наем на туристи. В момента е свободна. Можеш да останеш там. Гарантирам ти абсолютно спокойствие, а шум можеш да вдигаш, колкото си искаш. Не ми се вярва овцете да възразят. А и сакът ти е в багажника, нали го взехме след обяда.

— Добре, нямам сили да споря — измърмори едва чуто Дан, затвори вратата и свали стъклото на прозореца. — Обещай ми да караш бавно.

Джейн подкара като благовъзпитана възрастна дама, мина през Фелхед и продължи нагоре, по пътеката, която минаваше край фермата, опитвайки се да не обръща внимание на пъшкането на Дан. На половин миля по-нагоре по Лангмиърското възвишение, тя зави, спря колата на една тясна пътека и каза:

— Пристигнахме.

Дан я последва в ниската, едноетажна каменна постройка, състояща се от спалня, дневна, кухня и баня, и се упъти право към банята, а Джейн включи отоплението, оправи леглото и отключи малкия шкаф, в който Джуди държеше чай, нес кафе, захар и тоалетна хартия. Когато привърши, тя почука на вратата на банята и подвикна:

— Ще се видим утре!

— Благодаря — простена Дан. — Съжалявам.

Беше приятна вечер, затова Джейн остави колата във фермата и продължи пеш обратно към Фелхед. Барбара я чакаше и незабавно я въведе в идейния център на генеалогичните си проекти.

— Нищо чудно, че не можахме да я открием, след като се е омъжила в Йоркшир — заяви тя. Както обикновено, по тона й мажеше да се заключи, че Доркас е отишла да живее някъде около Хаити. — Да не говорим пък за неправилното изписване на името. Но сега, като разполагаме с тези данни, не би трябвало да срещнем проблеми.

Джейн си тръгна някъде към десет вечерта, стиснала цял наръч компютърни разпечатки. Ниски, развлечени като къдели облаци бяха скрили луната, докато тя беше у Барбара, и нощта беше тъмна. Един пришълец по тези места трудно би намерил пътеката към фермата, но Джейн тръгна уверено по добре познатия път, без дори да се замисля.

Благодарение на Барбара тя вече разполагаше с пълното родословно дърво на Доркас. Сутринта може би щяха да успеят да прегледат разпечатките с Дан, за да преценят кои от живите потомци биха били най-вероятните притежатели на ръкописа. Разпечатките бяха с много ситен шрифт, и вероятно щеше да е по-добре някой да й помага. Освен това, от чисто егоистична гледна точка, това, че около нея има друг човек, чието присъствие да ангажира мислите й, бе много добре. Джейн беше осъзнала, че откакто пристигна Дан, не се бе замисляла за Джино Марли.

В съня си Ригстън чуваше мелодия от сериала „Маями Вайс“. Изминаха няколко минути, докато осъзнае, че чува мелодията в действителност — звънеше мобилният му телефон. Разбуди се с усилие и посегна към телефона, който беше на нощното шкафче.

— Съжалявам — измърмори той, търкайки очи с другата си ръка, и после, в микрофона: — Инспектор Ригстън — последва пауза, през която той се поизправи в леглото. — Защо точно аз? Това не може ли да почака до сутринта? — въздъхна той. — Добре, само да взема нещо за писане.

Спусна краката си от едната страна на леглото и тръгна гол към мястото, където беше оставил коженото си яке. Извади химикалка и бележник от вътрешния джоб и седна на ръба на леглото.

— Кажете сега подробностите. Как се пише това? Добре… Ясно, ще се обадя на инспектор Блеър… ясно… Фелхед? Ще ми трябва около час, за да стигна дотам. Добре, кажете на шефа, че тръгвам — той изключи телефона и се обърна към Ривър с гримаса на съжаление. — Съжалявам, скъпа. Трябва да тръгвам.

Тя се промуши под завивките по-близо до него и го погали по гърба.

— Не се притеснявай, разбирам. В твоята работа няма такова нещо като почивен ден.

Той потръпна от докосването й, после набра номера, който му беше продиктуван от дежурния.

— Инспектор Блеър? — попита той, когато отсреща отговориха. — Обажда се инспектор Ригстън от Кезик.

— Вие трябва да проверите какво е положението при Джейн Грешам и да ме уведомите, нали? — жената отсреща явно беше под напрежение.

— С удоволствие. Предполагам, че нямаме основание да очакваме тази… — той погледна бележките си — Тенил Коул да направи някоя беля?

— И аз знам толкова, колкото и вие. За нея няма такива данни, но пък тя има съответния произход.

— Тоест?

— Баща й е некоронован крал на Маршпул — един от онези квартали, превърнали се в училище за престъпници. Той е жесток човек и сериозен престъпник. Казват, че тя не общувала пряко с него, но като се вземе предвид, че я издирваме по подозрение, че е отнесла главата на някакъв човек с рязана пушка, а после е запалила апартамента, в който е извършено престъплението, за да скрие следите си, това надали отговаря на истината.

Ригстън почувства, че го побиват тръпки, които нямаха нищо общо с температурата в помещението.

— Мислите ли, че има възможност да е въоръжена и сега?

— Не. Предполагам, че се е паникьосала й е побягнала. Не ми се вярва, че би тръгнала да търси Джейн Грешам, ако имаше сигурността, гарантирана от оръжието.

— А дали има вероятност баща й също да е дошъл насам, за да я търси?

Дона Блеър се изсмя.

— Не е в неговия стил.

Ригстън не беше съвсем убеден в чутото, но беше готов да приеме за истина думите на тази жена, която бе много по-близо до сериозните престъпления от него самия.

— Добре, сега тръгвам натам. Ще ви държа в течение.

Той затвори телефона и се обърна към Ривър.

— Ще се върна веднага, щом мога.

— „Въоръжена“? Правилно ли чух? — попита Ривър. Сивите й очи го загледаха тревожно.

— Най-вероятно не — каза Ригстън и започна да навлича пуловера си. — Да се надяваме, че този път лондонската полиция е преценила правилно.

Облакът беше негов приятел — намаляваше едновременно и видимостта, и желанието на хората да се мотаят на открито и да съзерцават нощното небе. През изминалия час само няколко души влязоха и излязоха от кръчмата, а той бе готов да се закълне, че никой от тях не забеляза колата му, камо ли пък това, че зад волана седи човек. Беше готов да потегли веднага, ако някой го беше забелязал. Рискът беше за глупаците, а той не беше глупак. Пък и щеше да има достатъчно други възможности да се справи с нея, след като вече се беше превърнала в пречка. Най-лесни са нищо неподозиращите жертви — знаеше го от опит. Но този път имаше късмет. Никой не го видя, най-малко пък личността, която представляваше интерес за него.

Беше излязла от къщата, без изобщо да се огледа — очевидно предостатъчно неща занимаваха мислите й, за да забелязва нещо около себе си. Беше изчакал да извърви цялата уличка, преди да запали двигателя, давайки й по този начин цяла минута предимство, а после се мобилизира, за да пристъпи към действие. Колата потегли от мястото, което бе избрал за наблюдение, запълзя бавно по селската улица, после зави по малката уличка.

Фигурата й се открои в ярката светлина на фаровете — черен силует на фона на живия плат. Той си пое дълбоко дъх и превключи на втора. Моторът изрева, той натисна с все сила газта и насочи колата към Джейн.

Пътищата бяха пусти. Към девет часа вечерта в събота повечето жители на Езерната област си бяха у дома пред телевизорите — или вече бяха отишли по местата, на които възнамеряваха да прекарат вечерта. Докато шофираше, Ригстън продължаваше да подклажда раздразнението си от ненавременното събуждане. Само това му трябваше — да работи по чужди случаи. Поне онази инспекторка от столицата бе имала приличието да го предупреди, че случаят е събудил интереса на медиите.

Мислите му неминуемо се насочваха към собствената му дъщеря. Тя беше почти връстница на заподозряното в убийство момиче. Искаше му се да вярва, че такива неща не могат да се случат в неговия участък, но съзнаваше, че не е така. Припомни си Дюзбъри, спокойно малко градче в Западен Йоркшир, където никога нищо не се случваше. И въпреки това само в рамките на няколко месеца ченгетата от Дюзбъри си имаха работа с непълнолетно момиче, отвлякло петгодишно дете и обесило го на някакво дърво, и терорист — самоубиец, взривил влак в лондонското метро. Навремето се считаше, че такива неща се случват само в големите градове, които гъмжат от асоциални типове. Но Ригстън знаеше, че отровата вече се разпространява и извън тях и се боеше за собственото си дете.

А пък издирваното момиче съвсем не беше безпомощно. Колкото и да се държеше в сянка, бащата — гангстер не беше за пренебрегване. Сега, когато благодарение на магистралите и електронните комуникации светът бе станал толкова малък, разследването на едно престъпление не можеше да се ограничи с мястото, на което бе извършено. Човек можеше да вечеря в Лондон, докато престъплението, което е поръчал по телефона, се извършва в същия момент в Манчестър. Или пък в Езерната област — Ригстън не можеше да изключи такава вероятност. Мисълта беше доста обезпокояваща.

Ригстън зави по тесния път, който водеше към фермата на семейство Грешам. Видя далеч пред себе си стопове на кола, които изчезнаха в мрака, и веднага след това удари рязко спирачки, забелязал тялото, проснато край пътя.

Ригстън спря, скочи от джипа и извика:

— Аз съм от полицията. Какво ви е?

Никаква реакция — нито звук, нито движение. Ригстън забърза напред, изпъстряйки тялото със светлини и сенки, докато минаваше пред светлините на фаровете.

Когато приклекна, за да огледа тялото, то се раздвижи — млада жена с изпоцапано с кал лице и заплетени в косите листа се надигна на лакът и го загледа с разширени от ужас очи.

— Вие ли преследвахте този побъркан тип? — попита тя.

— Не, видях само стоповете на колата. Какво се е случило? — той подаде ръка на жената, за да й помогне да се изправи.

— Беше някаква кола, която се качваше с прекалено висока скорост нагоре по хълма — тя разтърси глава, сякаш за да проясни мислите си. — И после… — тя се намръщи невярващо. — Знам, че звучи налудничаво, но той като че ли се насочи право към мен. Трябваше да се хвърля встрани от пътя, в живия плет — тя потри едното си рамо. — Струва ми се, че под храстите има и стена.

— Сигурно е бил пиян — каза Ригстън. — Успяхте ли да забележите каква беше колата? Марка, регистрационен номер?

— Не, бях заслепена от фаровете. И после се озовах в храстите — тя се зае да изтупва дрехите си.

— След като нямаме представа от номера, няма и особен смисъл да съобщавам за него — изпухтя ядосано Ригстън.

— Е, поне съм жива и здрава.

— Далеч ли трябва да отидете?

— Не — жената посочи вляво от себе си. — Живея във фермата отсреща.

Ригстън се намръщи.

— Да не би да сте Джейн Грешам?

Тя отстъпи крачка назад.

— Откъде знаете името ми?

— Значи съм отгатнал правилно. Идвах да се видя с вас, госпожице Грешам. Ще се качите ли да ви откарам с колата, макар да не остава много път?

Тя скръсти ръце на гърдите си, сякаш искаше да се предпази от някого.

— Извинете, но как мога да бъда сигурна, че сте този, за когото се представяте? — беше ясно, че едва успява да съхрани присъствие на духа.

— Редно е да сте предпазлива — Ригстън извади картата, на която имаше и негова снимка, и отпусна ръката си надолу, за да може Джейн да види ясно документа на светлината на фаровете.

— Надявах се да успеем да поговорим.

— Минава десет — отвърна Джейн. — Разговорът не може ли да почака до утре сутрин? Нали виждате, току-що едва не ме прегазиха.

— Опасявам се, че не бива да отлагаме, въпросът е сериозен.

Странно, помисли си Ригстън, тя не попита веднага за какво искам да разговаряме — но веднага се опита да спечели време.

След няколко минути той влезе с Джейн в топлата, уютна кухня. Сега, на светло, забеляза, че тя е привлекателна посвоему — тъмнокоса, със силни черти. Такова лице не се забравя лесно — твърди, плътни устни, дълбоко поставени очи и характерен, но не прекалено голям нос. Тя хвърли мръсното си яке на един стол и тръгна към умивалника, прокарвайки пръсти през косата си, за да я почисти от заплелите се в нея листа и клонки.

— Почакайте само една минута — каза тя, пусна водата и изми лицето и ръцете си. После се облегна на печката, скръстила ръце пред гърдите си. Лицето й беше бледо.

— За Тенил ли искате да говорим?

— Защо мислите така?

— Ние тук също гледаме телевизия, господин главен инспектор. Чух поканата всеки, който е виждал Тенил, да се свърже с полицията. А и не мога да си представя друга причина, поради която високопоставен полицейски служител би могъл да иска да разговаря с мен по това време в събота вечер — тя го изгледа мрачно.

— Виждали ли сте Тенил Коул от сряда вечерта насам?

Джейн поклати глава.

— Пристигнах тук в сряда. Така че не съм я виждала.

— А опитвала ли се е да се свърже с вас? По електронната поща? Или по телефона, с писмо?

— Съжалявам, че ще трябва да ви разочаровам, но Тенил изобщо не се е свързвала с мен. Което не е много учудващо, защото тя никога не ми е писала нито по електронната, нито по обикновената поща, откакто я познавам, дори не ми се е обаждала по телефона. Можете да се убедите сам, като прегледате лаптопа ми.

— Не мисля, че нещо такова се налага на сегашния етап. А как се свързва тя с вас тогава? — попита Ригстън.

— Просто идва у дома.

— Как бихте описали отношенията си с Тенил Коул?

— Вероятно бих могла да кажа, че съм нещо като неин ментор. И нейна приятелка.

— В какъв смисъл ментор?

Джейн въздъхна.

— Знам, че за хора като вас е трудно да повярват такова нещо за цветнокожо момиче на нейната възраст, но Тенил обича поезията. И не само я обича, но е в състояние да почувства идеята на произведението. Има такъв усет за поетите — романтици, че би могла да засрами повечето студенти по англицистика. А тъй като аз самата имам професионален интерес към романтиците, тя често остава при мен, чете поезия, литературна критика, понякога разговаряме за това, което е прочела.

— Разговаряте за поезия?

— И за критика — Джейн се усмихна снизходително. Юън имаше чувството, че това беше съзнателен опит да го подразни.

— И не намирате нищо странно в това?

— Напротив, много е странно, но наистина е така. Нищо нездраво, неморално или престъпно.

Ригстън поклати озадачено глава.

— Разговаряте ли за личния й живот?

— Много рядко. Тя идва при мен, за да загърби останалата част от живота си. Опитва се да го забрави поне временно.

— Следователно вие нямате представа защо може да е застреляла… — Ригстън хвърли поглед на бележките си — Джино Марли?

— Тенил не е застреляла Джино Марли — каза Джейн с добре познатия тон на вътрешно убеждение, който действаше потискащо на Ригстън. Прекалено често беше виждал как хората правят подобни трагични грешки.

— Как можете да бъдете сигурна? — попита той меко.

— Защото това не отговаря на характера й. Тя не общува с подрастващите гаменчета и непълнолетните майки. Презира този начин на живот.

— Доколкото разбирам, баща й е видна личност именно сред хората, които водят такъв начин на живот.

Джейн тръсна нетърпеливо глава.

— Тенил няма баща — поне не познава такъв. Отгледана е от леля си, майка й е починала. Никога през живота си не е имала баща.

— Следователно името Джон Хамптън не ви говори нищо?

— Разбира се, че ми говори, нали живея в Маршпул.

— А знаехте ли, че той е баща на Тенил?

— Чувала съм подобни клюки, но никога не съм забелязвала той да показва, че изобщо знае за съществуванието й — каза Джейн с натъжено лице. — Тенил казва, че няма баща и аз съм склонна да приема нейната версия.

Ригстън смени тактиката, надявайки се да изненада Джейн.

— Тук ли е тя, госпожице Грешам?

Джейн го изгледа стреснато.

— Разбира се, че не. Не би имала и най-малка представа как да стигне дотук.

— Следователно не бихте възразили, ако се огледам наоколо?

Изражението на Джейн беше едновременно гневно и объркано.

— Що за хора сте вие! — каза тя с горчивина. — Ако не ви разреша да претърсвате, ще решите, че крия нещо. Ако се съглася, за мен това ще бъде обида и натрапничество — после вдигна глава и погледна Ригстън в очите. — Така да бъде, гледайте, където искате.

Откровеният й поглед убеди Ригстън, че си губи времето. От друга страна, нямаше как да прояви слабост пред нея.

— Благодаря — отвърна той.

Тя сви рамене.

— В крайна сметка вие само си вършите работата. Но аз наистина нямам какво да крия.

В мечтите си виждах Тобуай като нова Райска градина, малък земен рай за тези от нас, които бяха преживели толкова тежки бури. Възползвах се от проявената този път поне привидно дружелюбност на туземците, за да започна преговори с тях за земя, на която да си построим укрепление. Първоначално отношенията ни бяха добри, но сред екипажа ни избухнаха разпри. Жените от Отахейте не бяха достатъчно за всички, а местните жени биха дошли при нас само по принуда — нещо, което не можех да приема. Някои от хората ми искаха да се върнат на Отахейте, други просто поставяха под съмнение авторитета ми, защото считаха, че сега са свободни хора и не можеха да осъзнаят нуждата от водач, който да осигури осъществяването на общата цел, докато успеехме да установим истинска колония. В крайна сметка реших да потеглим обратно към Отахайте, за да дам възможност на тези, които имаха такова желание, да останат там. Но още докато се подготвяхме за отплаване, между екипажа и туземците избухна истинска война. Стана ясно, че никога не бихме могли да се върнем на това място, за да се заселим тук. Бях горчиво разочарован и не можех да не считам, че аз нося вината за този провал.

25

Тенил потръпна под острия пристъп на вятъра, нахлул в пролуката между скалите, където се беше приютила късно същия следобед. Когато видя Джейк на склона под себе си, тя бързо се шмугна встрани от пътеката. Сухите, перести листа на орловата папрат шумоляха около нея, докато най-сетне той продължи надолу и се изгуби от погледа й. Мокра и премръзнала, тя тръгна бавно по стъпките му и застана там, където той бе стоял допреди малко.

Оттук се виждаше само една ферма, и Тенил предположи, че това е домът на Джейн. В края на краищата, кого друг би могъл да следи Джейк? Каза си, че вероятно трябва дори да му бъде благодарна, защото и досега не бе успяла да си изясни как точно смята да търси Джейн. Не й се искаше да подчертава присъствието си тук, разпитвайки как да стигне до фермата. И макар да се надяваше, че ще разпознае сградата благодарение на снимките, които бе виждала у Джейн, нямаше представа колко ферми би могло да има около Фелхед.

След като вече откри фермата, оставаше да реши въпроса как да се добере до нея. Тя загледа намръщено картата. Логично бе да продължи надолу по пътеката, докато излезе на пътя, водещ към Фелхед. После щеше да се наложи да мине през селото и нагоре по уличката към фермата на семейство Грешам. Но за да не се излага на опасност, се налагаше да изчака свечеряването, а освен това нямаше представа кой се намира сега във фермата. Щеше да й бъде трудно да установи контакт с Джейн, без някой друг да разбере за появата й.

Другата възможност бе да остави пътеката и да тръгне напряко надолу по склона, докато се озове малко над фермата. От сегашната си позиция виждаше една скална издатина, която би могла да я прикрие достатъчно, за да остане там, да наблюдава и да изчаква удобен момент, когато Джейн ще бъде сама. Този маршрут не й вдъхваше никакво доверие, но не намираше друг по-разумен изход.

Само минути след като потегли надолу по хълма, тя установи, че така вървенето е много по-трудно, отколкото по пътеките. Теренът беше неравен, туфи остра трева и пирен драскаха глезените й. Непрекъснато й се случваше да стъпи по недоглеждане в някое торфено мочурище, където едва не оставяше обувките си. Придвижваше се бавно, и следобедът вече клонеше към края си, когато най-сетне се добра до скалната издатина, към която се беше упътила. За свое облекчение тя откри един тесен процеп в скалата откъм страната, обърната към фермата, и успя да се промъкне в него. Част от скалата бе надвиснала отгоре, така че тук земята беше почти суха, и тя се отпусна на нея с дълбока въздишка на облекчение. Не помнеше някога през живота си да е била толкова уморена. Единствено острите пристъпи на глада, от които стомахът й се присвиваше, я държаха будна.

Тенил се учуди, когато видя каква голяма площ заемат фермата и пристройките към нея. Винаги досега, когато мислеше за ферма, си представяше селски къщурки със сламен покрив, заобиколени от нивя и може би някой очарователен старовремски каменен хамбар. Но дворът пред нея бе ограден от три страни с различни стопански постройки. Самата къща беше масивна двуетажна постройка, построена по ширината на двора срещу входната врата. Край двете по-дълги страни на оградата имаше всевъзможни сгради — нисък обор с обшити с метал стени и покрив от ожулени пластмасови плоскости, и други, най-различни, ниски каменни постройки. Тенил нямаше никаква представа за какво биха могли да служат.

Първият признак на живот, който забеляза, бе появата на един ленд роувър, който спря в единия край на двора. От шофьорското място слезе мъж, последван от две кучета на черни и бели петна. Кучетата изчезнаха в дървената колибка, която се намираше близо до обора, а мъжът влезе в къщата. Половин час по-късно той излезе отново, натовари две бали сено в ленд роувъра и потегли нанякъде с кучетата. Върна се пак двайсет минути по-късно.

Малко преди седем в двора влезе тъмнозелен джип. От къщата излязоха мъж и жена, настаниха се на задните седалки и колата пак потегли. Тенил предположи, че това бяха родителите на Джейн. Но все още нямаше и следа от самата Джейн. Тенил започваше да нервничи. Ами ако Джейн изобщо не беше тук? Ако беше отишла някъде с приятели и нямаше намерение изобщо да се прибира тази нощ? Ако й се беше наложило да отиде някъде другаде във връзка с научния й проект? Тенил не знаеше какво да прави. Прималяваше й от глад, а устата й бе така пресъхнала, че не беше сигурна дали може да проговори.

Малко след осем лампите в двора светнаха и тя видя, че през портата влиза червен форд фиеста. Тенил скочи възторжено на крака, когато видя Джейн да излиза от него. Но вместо да се упъти към къщата, Джейн отново излезе от двора и тръгна пеш обратно към Фелхед.

Тенил се отпусна отчаяно назад и запримигва, за да пропъди сълзите. Беше стигнала толкова далеч — във всяко отношение, но това усилие бе изчерпало силите. Знаеше, че не би могла да понесе една нощ на открито в планината. Тогава стигна до компромисно решение. Каза си, че ако Джейн не се прибереше до полунощ, ще се промъкне надолу и ще си намери място за спане някъде във фермата. Това не би трябвало да бъде толкова трудно.

Времето се влачеше, но много неща будеха удивление у Тенил — тишината, която се спусна като меко одеяло над околността заедно с мрака; изпъстреното със звезди небе, напълно ново за дете, израснало в замърсената атмосфера на Лондон, където светлините никога не угасваха; въздухът, който замирисваше по-различно, когато нахлуеше нощният хлад; но най-чудно от всичко й беше, че тя не намираше нищо плашещо във всички тези непознати неща. Как ли Джейн издържаше на шума, мръсотията и постоянните неонови светлини на Лондон, след като бе израснала сред всичко това?

Малко след десет часа в двора се появи нов, различен джип. И — ура, от него слезе Джейн. Мъжът, който караше джипа, също слезе от него и последва Джейн в къщата. Мина известно време и после светлините започнаха да се палят и гасят последователно във всички стаи на къщата. Какво ставаше там, да му се не види?

След като в къщата отново се възцари мрак и остана да свети само един прозорец, вратата се отвори и мъжът излезе навън. Той започна да влиза и излиза от външните постройки, после отново се върна в къщата. Тенил, която бе виждала достатъчно ченгета, междувременно си бе изяснила какво се случва. Мъжът беше сам и не носеше униформа, но тя бе в състояние да прецени, че става дума за полицейски обиск. Тенил скръсти ръце, обхващайки в прегръдка раменете си. Значи бяха научили за Джейн. Дълбоко в себе си знаеше, че рано или късно ще разберат, но част от нея се бе надявала, че Джейн ще й осигури сигурно убежище.

Но най-лошо бе това, което Джейн бе научила за нея. Е, тя знаеше версията на полицията. Тенил не бе и очаквала, че ченгетата ще й дадат шанс. Нямаше представа дали съществуват някакви улики срещу нея, но независимо от наличието или отсъствието на улики, връзката й с опожарения апартамент би я поставила на едно от първите места във всеки списък на заподозрени. Те може и да се преструваха, че я търсят като свидетел, но тя знаеше, че зад всичко това се крие нещо много по-важно. Успееха ли да я спипат, щеше да бъде загубена. Не би могла да издаде баща си — в никакъв случай. Не защото се боеше от него, а защото той бе доказал, че й е баща в този смисъл на думата, който имаше значение. Той я беше защитил — сега тя щеше да защити него, защото през целия й досегашен живот никой не бе правил такова нещо за нея.

Освен Джейн, разбира се. Но колкото и да обичаше и уважаваше Джейн, Тенил съзнаваше, че те двете са от различна порода. Не заради различния цвят на кожата, а защото бяха водили различен живот, който ги бе научил да разбират различно начина, по който функционираше светът. Когато отиде при Чука, Джейн наистина не бе имала представа как ще свърши всичко това. Докато Тенил бе очаквала да се стигне до насилие, и то не какво да е. А не бе направила нищо, за да го възпре. Затова, макар Джейн да бе посяла семето, от което се стигна до убийството на Джино, Тенил можеше да попречи това да се случи. А тя познаваше достатъчно добре своята приятелка, за да знае, че независимо от това Джейн ще обвинява себе си.

Беше длъжница и на Джейн. Трябваше да защити Джейн, също както бе длъжна да защити баща си. А това означаваше, че не бива да допуска ченгетата да я заловят. Добре, че междувременно не беше слязла във фермата, за да търси къде да нощува.

След време, което се стори много дълго на Тенил, мъжът се върна обратно в къщата. Излезе само след минути, качи се на джипа и го подкара към Фелхед. Тенил проследи светлините на фаровете му, докато той завиваше при отклонението и поемаше по главния път. Наистина си беше тръгнал.

Следователно Джейн бе останала сама.

Слизането до фермата й отне доста повече време, отколкото бе очаквала. Нямаше никаква подготовка, за да може да се справя с изненадите, поднасяни от неравния терен в тъмнината. Няколко пъти се подхлъзна, а на два пъти дори падна. Докато се добра до единия ъгъл на къщата, панталоните й бяха вир-вода, а единият й ръкав беше изцапан с черна кал. Надникна иззад ъгъла, опитвайки се да прецени къде се намира сензорът, задействащ лампите в двора. Най-сетне успя да го открие — от едната страна на вратата. Не разбираше от такива неща. Предположи, че ако се промъква плътно край стената, ще мине по границата на обхвата му. Имаше само един начин да се убеди дали преценката й е вярна.

Промъкна се край ъгъла с лице към стената. Тръгна полека, мина край два тъмни прозореца, покрай вратата, докато стигна до края на един осветен прозорец без завеса, който хвърляше жълтеникав правоъгълник светлина върху неравния бетон на двора. Тенил се осмели да надникне. Оказа се, че това е прозорецът на кухнята. Видя вградена печка и фурна, от онези в лъскавите къщи, които виждаше по телевизията. Видя и единия край на кухненска маса, но нямаше и следа от Джейн. Приведе се, за да мине под прозореца, и се изправи, когато стигна другия му край. Когато надникна този път, най-сетне желанието й се сбъдна. Видя Джейн, седнала край кухненската маса с чаша вино и куп хартия пред себе си. По нищо не личеше в помещението да има друг човек. Тенил си пое дъх и застана пред прозореца. После почука силно по стъклото.

Джейн вдигна рязко глава и погледна през прозореца. Тенил се притисна към него. Джейн разтвори ужасено уста и скочи на крака, като едва не събори стола, на който седеше. После хукна към кухненската врата и изчезна. Само след миг външната врата се отвори. Когато Джейн излезе навън, дворните лампи примигнаха и светнаха. Тенил стоеше неловко на мястото си, наклонила глава на една страна, без да знае какво посрещане да очаква.

— Тенил? — попита неуверено Джейн. — Ти ли си?

Тенил смъкна бейзболната шапка от главата си.

— Да, наложи се да си острижа косата.

Такава фраза изобщо не бе фигурирала сред всички встъпителни фрази на разговорите, които си бе представяла цял ден.

— Какво, по дяволите, правиш тук? Полицията те търси.

Тенил почувства, че долната й устна затреперва. Беше се старала да запази присъствие на духа толкова дълго време, но сега просто не издържа. Сълзи рукнаха от очите й.

— Мога ли да вляза? Премръзнах — каза тя жалостиво и цялото й тяло затрепери.

— Разбира се, влизай. Виж се, цялата си вир-вода — Джейн притисна Тенил към себе си, после я въведе в кухнята. — Чакай, сега ще ти намеря сух панталон. — След малко тя се върна с меко долнище от анцуг. — Облечи това и застани до печката, за да се стоплиш.

Тенил беше прекалено изтощена, за да върши нещо друго, освен да изпълнява нарежданията на Джейн. Топлината породи у нея чувство на истинско блаженство. Тя смъкна мокрите маратонки и обу сухия панталон. Междувременно Джейн беше извадила от фризера замразена домашна супа и я слагаше да се топли в микровълновата печка. Непрекъснато поглеждаше към Тенил, сякаш й се искаше да я обсипе с въпроси, но си мълчеше.

— Избягах — произнесе Тенил, щом зъбите й спряха да тракат.

— Така разбрах и аз — отвърна Джейн, поставяйки купа и лъжица в единия край на масата. — По-рано тази вечер тук дойде човек от местната полиция.

— Знам, наблюдавах какво става.

Джейн повдигна вежди.

— Бяха го изпратили лондонските ченгета. Но аз вече знаех какво се е случило с Джино от новините. Хайде, седни тук и изяж супата. После ще можем да поговорим спокойно. Родителите ми ще отсъстват поне още един час.

Първата порция супа не можа да засити дори отчасти глада й. Докато Джейн й сипваше отново, Тенил попита:

— Имаш ли хляб?

Джейн донесе две малки франзели и масло, които изчезнаха с рекордна бързина.

— Май наистина имаше нужда от тях — отбеляза тя, когато Тенил приключи.

— Не съм яла от вчера вечерта, а и днес ходих много. Тръгнах през хълмовете откъм Грасмиър — и не се загубих нито веднъж. Казвам ти, там горе си загубен без карта. Едва не ми се наложи да се връщам обратно, докато най-сетне разбера кой хълм какъв е. Честно, нямам никаква представа как са се оправяли Уърдсуърт и останалите без карти — тя избърса уста с опакото на ръката си. — Това беше страхотно, благодаря ти, Джейн.

— Няма защо. Но сега трябва да ми кажеш какво става всъщност.

Тенил присви слабите си раменца и въздъхна.

— Баща ми застреля Джино. Открих го мъртъв в нашия апартамент. Разбираш ли, изобщо не бях в състояние да мисля свързано, само исках да бъда сигурна, че няма да заловят баща ми — затова запалих апартамента. Опитах да се скрия в твоя апартамент, но дойдоха ченгетата и аз разбрах, че е само въпрос на време да ме открият — затова реших да бягам — тя направи гримаса. — Нямаше при кой друг да отида, затова потеглих насам — тя хвърли бърз поглед изпод вежди към Джейн. — Не ми се сърдиш, нали?

— Не, не се сърдя. Тревожа се. Нали вече казах, дойде човек от полицията…

— Каза ли им, че си била при баща ми? — прекъсна я Тенил.

Джейн поклати глава.

— Не. Исках да изчакам, докато се разкрие възможност да поговоря с теб. Но те те търсят много сериозно. Този човек претърси къщата и ми поиска ключ от апартамента в Лондон, за да могат ченгетата да влязат и там и да следят дали няма да се появиш. Казах му, че от това няма особен смисъл, но той настоя. Ще се наложи да се предадеш, Тенил. Не се надявай, че всичко ще се забрави.

Тенил изгледа Джейн мрачно и предизвикателно.

— Ще се забрави, и още как — претрепали поредния чернокож боклук. Ще минат седмица — две и на никой вече няма да му пука.

— Може би щеше да стане така, ако нещата се бяха развили по друг начин. Но ти не можеш да се криеш вечно. На тринайсет години си, не на двайсет и три. А веднага щом решиш да се появиш, ще те заловят — тонът на Джейн издаваше раздразнението й.

— Знам — отвърна Тенил с типичната нацупена тийнейджърска гримаса. — Но може междувременно да намерят друг заподозрян. Престанат ли да се интересуват от мен, ще се появя.

— Нищо подобно няма да се случи, докато те издирват така старателно. Тенил, ще трябва да им кажеш истината. Така погледнато, ние двете трябва да им кажем истината. Трябва да им кажеш всичко за Джино, а аз ще трябва да разкажа за посещението си при баща ти.

— Няма да ни повярват — каза потиснато Тенил.

— Защо да не ни повярват? Баща ти е далеч по-убедителен като заподозрян от теб. Има съответната репутация, а предполагам, и съответното досие.

— Да, но се опасявам, че по пушката са останали мои отпечатъци.

Джейн я изгледа ужасено.

— Опасяваш се, че са останали твои отпечатъци? Как можа да стане това, по дяволите?

Тенил отвърна предизвикателно.

— Ами вдигнах я — не разбираш ли? А после не я избърсах. Забравих. Бях се паникьосала. Може да е изгоряла в пожара, но ако не е, няма да повярват, че не съм била аз.

— Тенил, много по-възможно е да повярват, че е бил баща ти.

Момичето поклати упорито глава.

— Няма да го издам, нито пък ще те оставя ти да го издадеш — тя изгледа преценяващо Джейн. — Е, ще ми помогнеш ли да се скрия или не?

Джейн я изгледа стъписано.

— Да ти помагам да се скриеш?

— Да, да ме скриеш. Само докато суматохата утихне и успеем да преценим какво да им кажем.

— Не мога да те скрия тук, веднъж вече претърсваха.

— Именно затова можем да се надяваме, че няма да претърсват отново. Знаят, че не съм тук.

Джейн поклати глава.

— Това не е добра идея, Тенил. Виж какво, защо не останеш да пренощуваш тук, а утре двете ще отидем в полицията и ще им кажем истината.

— Истината няма да свърши работа. Трябва да измислим нещо по-добро от истината. Баща ми помогна на мен, сега аз ще помогна на него.

— Но той е убил човек, Тенил.

Тенил извърна поглед.

— Не. Джино беше боклук и заслужаваше това, което му се случи. Да не мислиш, че съм първото момиче, с което е постъпил така? Или че щях да съм последната? Не. Баща ми постъпи правилно и аз нямам намерение да го изпращам в затвора заради това — тя избута стола си назад и стана. — Не искаш да ми помогнеш, добре. Справих се дотук, ще се справя и по-нататък.

Джейн стисна китката й.

— Чакай. Не може да си тръгнеш.

— Нямам намерение да остана тук, ако ти смяташ да ме издадеш на полицията — Тенил издърпа ръката си и продължи с наскърбен вид: — Казваш, че си моя приятелка, но не си. Същата си като всички останали бели. Когато ножът опре до кокала, излиза, че си същата. Трябваше да остана при баща си — той знае как да постъпва с предатели — в очите й избликнаха сълзи и тя ги избърса нетърпеливо. — Майната ти, Джейн. Майната ти.

На 22 май отново навлязохме в залива Матавай. Там разделихме поравно всичко, което би си струвало да се вземе от кораба. Шестнайсет души предпочетоха да напуснат, осмина решиха да останат с мен. Най-тежко ми бе да се сбогувам с Питър Хейуд. Но решението му да ни напусне беше правилно. Не беше уличен като пряк участник в бунта, а аз се надявах, че няма и да пострада задето бе останал с мен. Под прикритието на мрака слязох на брега, за да се простя с него. Не исках да отида посред бял ден — прекалено много се срамувах от лъжите, които бях казал пред вожда Теина, за да имам сили да го погледна в очите. Двамата с Питър повървяхме по пясъчния бряг, и аз го помолих да обясни на брат ми истината за това, което се бе случило между мен и Блай. Дотогава не бях споменавал пред него нищо за долните обвинения на Блай, и ужасът, с който той ги посрещна, ме убеди в правотата на решението ми да вдигна бунт, вместо да допусна имената ни да бъдат омърсени с най-долна клевета.

26

Водите на езерото Дъруент блестяха, сини и сребристи, под лъчите на слънцето. Няколко лодки вече пореха водата, наклонът на платната им говореше за силата на вятъра, който къдреше водната повърхност. Но тази сутрин Джейк не мажеше да оцени красотата пред себе си. И Англия, и възложената му задача успяха само за няколко дни да го накарат да се почувства изтощен и преуморен. Не виждаше нищо приятно в това, което му предстоеше — нито в разговорите с възрастни хора, нито в евентуалната среща с Джейн, която би била мъчителна.

Но нея поне можеше да отложи, докато Дан Сийборн се навърташе наоколо. Джейк така и не можа да събуди у себе си симпатия към Дан и Хари — намираше склонността им да флиртуват публично за едновременно ненужна и смущаваща. Подозираше, че те му отвръщат със същото и не очакваше присъствието на Дан да му помогне в опитите да се сдобри с Джейн.

Но притесненията му, породени от присъствието, надхвърляха чисто личната неприязън. Доколкото му бе станало ясно, когато прочете предназначеното за Джейн писмо, засега търсенията на Дан в семейните регистри се бяха оказали неуспешни. За сметка на това ангажираният от Каролайн човек се беше добрал до много полезен материал. А Дан се беше провалил.

Така поне пишеше в писмото. Но ако това беше истината, пристигането на Дан във Фелхед ставаше необяснимо. Защо му е било да бие целия път от Лондон дотук, ако нямаше какво да съобщи на Джейн? Джейк почувства как настръхва, когато единственото обяснение, за което можеше да се досети, започна да се избистря в съзнанието му. Ако Джейн беше разбрала, че някой е влизал в пощата й, можеше да се е обадила по телефона на Дан и да му е казала да не изпраща резултатите по електронната поща. А може би дори й е хрумнало нещо по-добро и му е поръчала да изпрати фалшив мейл, за да заблуди Джейк. Защото, ако знаеше, че някой е влизал в пощата й, неминуемо би заподозряла Джейк. А ако предполагаше, че е бил способен на такъв мръсен номер, никога не би го оставила да припари до проучванията й.

Щеше да се наложи да търси друг път към желаната цел. Джейк взе едно камъче и го хвърли колкото можеше по-надалеч в езерото. То падна във водата и потъна, а вълничките, разбягали се в кръг, бързо се сляха с другите вълнички, надигани от вятъра, и изчезнаха почти незабавно.

„Потъна без следа. Нещо, което в никакъв случай не бива да става с мен“.

— Изглеждаш ужасно — отбеляза Джейн, виждайки сивкавата бледност и потното лице на Дан. — Онази мида май наистина ти е взела здравето.

— Никога не съм обичала миди — намеси се Джуди. — Само като си помислиш от какво се хранят, и ти се отщява да ги сложиш в уста. Искаш ли чаша чай, Дан? Или нещо за ядене? Закусихме доста отдавна, извинявай, но не те чакахме. Джейн каза, че ще е по-добре да те оставим да си отспиш.

— И е била права — отвърна Дан със слаб и безцветен глас. — Не бих могъл да понеса каквато и да било храна, но чаша чай би била същински дар Божи. Надявах се като тръгна пеш насам, чистият въздух да ми подейства добре — той въздъхна и притвори очи. — Но наистина не помня кога за последен път съм се чувствал толкова ужасно.

Джейн се пресегна и го потупа по ръката, а после постави чайника на печката.

— Снощи бях спасена от едно ченге — идеята беше думите й да прозвучат шеговито — небрежно, но личеше, че си придава смелост.

Очите на Дан се разшириха удивено.

— Какво?

— Прибирах се пеш от Наперената Барбара, и някакъв пиян шофьор едва не ме прегази. Мама мисли, че трябва да е бил Били Уест, местният бесен подрастващ автомобилист — той живее оттатък хълма. Тъкмо се опитвах да се измъкна от живия плет, когато се появи някакъв криминален инспектор от тукашния участък — Джейн си играеше с ресните на една покривчица и избягваше погледите на останалите в кухнята.

— Случайно ли се появи? Може би е преследвал въпросния пиян шофьор?

— Така си помислих първоначално, но се оказа, че не става дума за случайност. Идваше насам, за да разбере дали нямам някаква представа къде би могла да се намира Тенил. А после реши, след като така или иначе беше дошъл, да претърси къщата. Вероятно за да могат шефовете му, като се отчитат пред Скотланд Ярд, да кажат, че работата е свършена както трябва.

— Въпреки всичко не разбирам тази работа — каза Джуди, наливайки заврялата вода в порцелановия чайник. — Искам да кажа, защо й е било да бяга, ако няма какво да крие?

— Предполагам, защото не разчита на справедливо отношение от страна на полицията. Мислиш ли, че биха я погнали така демонстративно, ако беше възпитано, прилично бяло момиче от средната класа и живееше в спокойно предградие като Хампстед? Лично аз се съмнявам. Това трябва да я е накарало да побегне.

Дан поклати глава.

— Горкото хлапе. Е, и какво, те мислеха, че е дошла да се крие при теб?

Джейн сви рамене.

— Не вярвам, поне не ми се струва да имат сериозни подозрения. Онзи инспектор си изпълняваше съвсем формално задълженията. Това, което всъщност го интересуваше, беше дали се е опитвала да се свърже с мен по някакъв начин — по електронна поща, с обикновено писмо, както и да е.

— А опитвала ли се е? — попита Дан.

„Не лъжи, освен ако не е абсолютно наложително“.

— Повтарям и пред теб това, което казах на него — не, Тенил не ми е писала, нито ми се е обаждала.

— Продължавам да не мога да си обясня това предубеждение по отношение на Тенил. Искам да кажа, тя е цветнокожа, но е кротко дете, нали — не се движи с малолетните престъпници. Или все пак има нещо, което не си споделила?

Джейн изчака майка й да отиде в килера, после заговори по-тихо:

— Баща й всъщност е престъпник, бандитът, който управлява Маршпул. Не я е признал за своя дъщеря, но всички са наясно — включително и полицията, доколкото разбирам.

— Аха — каза Дан.

— Именно „аха“. Но и това не означава, че се е провинила в нещо. Просто се е уплашила.

— Очевидно си прекарала вълнуваща вечер. Добре ли си? Да не би да си се наранила?

— Само рамото ми е натъртено, нищо повече. Но наистина беше страшно, той връхлетя право към мен. Добре, че познавам пътя по-добре от този луд, който беше на волана. Разполагах само със секунда, но знаех накъде да скоча.

— И слава Богу. Проклети хлапета — забавляват се да плашат хората. Е, какво успяхте да свършите с Наперената Барбара?

Джейн придърпа пред себе си купчината хартия.

— Успяхме да изровим повече родословия, отколкото можеш да си представиш — и тъй като Джуди тъкмо влизаше отново, носейки агнешко бутче, тя добави, обръщайки се към нея: — Наперената Барбара се оказа безценна, мамо. Благодаря, че ме изпрати при нея.

— Радвам се, мила. Всички ние искаме да успееш, нали знаеш.

Докато Джуди се занимаваше с месото, Джейн подаде няколко листа на Дан.

— Бихме могли да ги прегледаме и да ги подредим по степен на вероятност — на принципа на първородството.

Дан я изгледа така, като че ли бе предложила да отидат в селото, да заловят малко дете и да го изпекат за обяд.

— Имам чувството, че ще повърна при първия опит да чета. Всъщност мислех да се върна в къщичката и да си легна отново — ако майка ти няма нищо против.

— Разбира се, не съобразих. Можеш да останеш там, докато стане време да се връщаш в Лондон, стига да искаш.

Джейн се опитваше да скрие облекчението си. Не че искаше да се отърве от самия Дан — но след случилото се предната нощ предпочиташе да има възможно най-голяма свобода на действие, и да няма кой да я пита къде отива и какво прави.

Дан отпи малко чай и потръпна леко.

— Може пък да успея да хапна малко препечен хляб — каза той без особено убеждение.

Докато Джуди се щураше около него, Джейн започна да сортира информацията, с която я бе затрупала Барбара Фийлд. Започна да подрежда листата на отделни купчини, и да си взема бележки, докато ги редеше. Работата беше бавна и сложна — скоро й стана ясно, че е по-лесно да я върши сам човек, отколкото двама. Тя хвърли поглед към Дан, който дъвчеше предпазливо препечен хляб с ягодово сладко, а Джуди го наблюдаваше тревожно.

— Между другото, мисля да поговоря със специалистката по медицинска антропология, която се занимава с трупа, открит в торфеното находище. Ще й предложа да вземе ДНК-проби от преки наследници на Флечър Крисчън, за да провери дали няма да попадне на съвпадение.

Дан стана.

— Чудесна идея. Мисля да отида до кръчмата и да си взема колата. А после ще се прибера и ще си легна.

— Отивам на църква, мога да те закарам, ако искаш — каза Джуди.

— Няма нужда — отвърна той. — Струва ми се, че чистият въздух ще ме ободри. — После притисна здраво Джейн в прегръдките си. — Утре вече ще съм добре, и ще можем да започнем да обикаляме потомците.

Тя го целуна по брадясалата буза.

— Благодаря. Аз ще съставя списъка.

Изпрати го до портата на двора и му помаха на сбогуване, когато той заслиза бавно надолу по хълма. Но вместо да се върне в кухнята, Джейн прекоси двора и тръгна по пътеката между дългия овчарник и навеса, където стрижеха овцете.

Излезе в една ливада, в чийто край имаше малка каменна постройка, издигната в най-отдалечения от къщата ъгъл. По протежение на цялата каменна стена, малко под стрехата, се редяха продълговати прозорци от матирано стъкло, почти като че ли бяха поставени с декоративна цел. Металната врата беше боядисана в убито зелен цвят и заключена със здрав катинар. Бащата на Джейн беше ремонтирал тази постройка преди десетина години, когато по новите изисквания на Европейския съюз вече нямаше право сам да коли овцете, които продаваше за месо. Тогава той постегна старата кланица, която се намираше високо в хълмовете, и я превърна във вила, която даваше под наем на туристи — беше я нарекъл „Овчарска почивка“, което даде повод за голямо веселие в местната кръчма. Но въпреки това Алан имаше нужда от място, на което да коли животни за домашни нужди — затова поправи занемарената пристройка зад фермата, прокара електричество и течаща вода. Инсталира дори тоалетна и душ-кабина, за да може да се почиства от кръвта, преди да се прибира в къщата.

Джейн тръгна през ливадата, поспря, като че ли за да се наслади на гледката — а всъщност за да се убеди, че никой не я наблюдава, и когато реши, че доколкото моя® да прецени, всичко е спокойно, отключи полека вратата на пристройката и влезе вътре, като подвикна тихо още от вратата:

— Аз съм.

Тенил седеше на една от каменните пейки. Спалният чувал, който Джейн бе намерила предната вечер в килера, я изолираше от студената повърхност на пейката. До нея имаше небрежно захвърлена книга, очите й бяха разширени от страх. Когато видя Джейн, измъкна слушалките от ушите си и в тишината отекна тенекиено хип-хоп ритъм.

— Всичко наред ли е? — попита тя.

— При мен — да. А ти? Добре ли спа?

Тенил сви рамене.

— Да. Мина известно време, докато се поуспокоя. Но щом се унесох, съм заспала като пън — тя успя да наподоби донякъде обичайната си усмивка. — Трябва да е от чистия въздух, а?

— Имаш ли достатъчно ядене?

Тенил посочи кифлите и баничките с месо, които Джейн беше измъкнала от фризера.

— Изядох всички ябълки, така че сега е малко еднообразно, ако ме разбираш. Но става.

— Утре ще ти купя нещо от Кезик. Майка ми знае с абсолютна точност какво има в шкафовете и килера — до последната консерва домати. Не ми се иска да забележи, че нещо липсва и да почне да се чуди какво е станало. Ако ти се яде нещо определено, кажи.

Тенил отново повдигна едното си рамо.

— Шоколадови бисквити? Чипс? И може би някакви сандвичи? Ама не с риба тон и скариди — риба не обичам. Четка за зъби също — о, и батерии за това — допълни тя, сочейки МР3-плейъра.

— Ще видя какво мога да направя — Джейн седна на пейката до Тенил. — Обмисли ли възможността да отидеш в полицията?

Тенил поклати глава, упорита докрай.

— Няма да стане, Джейн. Не мога да направя такова нещо после няма да мога да живея в мир със себе си.

— Но и тук няма да можеш да живееш до безкрайност — Тенил понечи да я прекъсне, но Джейн вдигна предупредително ръка. — Не искам да кажа, че ще те пратя да си вървиш. Просто подчертавам, че възможността да останеш тук е ограничена. След малко повече от седмица трябва да се върна в Лондон и не мога да те оставя тук да се оправяш, както намериш за добре. Освен това — засмя се тя, — тези дни на баща ми може да му хрумне да заколи някоя овца.

— Уф! — Тенил беше видимо отвратена. — През цялото време се опитвам да не мисля за какво се използва това място, защо трябваше да ми го напомняш? Виж, аз разбирам, че не мога да остана вечно тук. Просто ми трябва малко време, за да се поуспокоя, да не подскачам всяка минута от страх, нали ти е ясно?

— Добре — Джейн стана.

Тенил щракна с пръсти и цъкна раздразнено с език.

— Ей, толкова много неща се струпаха, че забравих — трябваше да ти кажа нещо.

— Какво? — Джейн се постара въпросът да не прозвучи прекалено тревожно.

— За Джейк. Върнал се е. И те следи.

Това беше последното, което бе очаквала да чуе от Тенил. Стъписана, Джейн отвърна:

— Какво искаш да кажеш? Джейк е на остров Крит.

— Не, не е. Появи се пред вратата на апартамента ти малко след като ти замина, докато аз бях още там.

— Отвори ли му?

— Разбира се, че не — каза пренебрежително Тенил. — Стоеше си пред вратата. Извика името ти през отвора на пощенската кутия, после се разкара.

Сърцето на Джейн подскочи при мисълта, че Джейк се е върнал, и същевременно я обзе яд, че той все още бе в състояние да я вълнува така.

— Това все още не означава, че ме следи, Тенил — каза тя, опитвайки се да прикрие вълнението си.

— Знам. Но вчера, когато се опитвах да се добера дотук, го видях отново. Идвах насам по пътеката от Грасмиър — и го видях. Стоеше на пътеката, точно над фермата, и гледаше през бинокъл. Като че ли чакаше да те види.

Джейн смръщи озадачено вежди.

— Наблюдавал е фермата? Че защо му е да прави такова нещо?

— Откъде да знам. Той е гадняр, Джейн, заслужаваш нещо по-добро.

— Ти не го познаваш — отвърна Джейн, която явно не искаше да засяга неприятната за нея тема. — Но наистина не разбирам защо му е да ме следи. Защо просто да не дойде във фермата?

Тенил сви рамене.

— Може да е искал да се убеди, че наоколо няма други хора. А може пък да му става гот, когато те наблюдава отдалече. Както вече казах, той си е гадняр.

— Сигурна ли си, че беше той? Нали е бил с гръб към теб?

Тенил отново цъкна с език.

— Разбира се, че съм сигурна. Достатъчно често съм го виждала да идва при теб. Следи те, Джейн.

Объркана от думите на Тенил, Джейн поклати глава.

— Не разбирам — тя тръсна глава, отмятайки косата си назад, сякаш за да проясни мислите си. — Трябва да тръгвам. Чака ме работа. Нали не се притесняваш?

— Не, не се безпокой за мен. Всичко е супер.

— Нали знаеш, че не бива да палиш вечер лампите? Светлината може да се види от къщата.

Тенил кимна мрачно.

— Знам. Явно ще трябва да свикна да заспивам рано — нали?

— Именно. Виж, ще се опитам да дойда пак довечера, но нищо не обещавам. Може да успея чак утре. Но ще направя всичко по силите си — Джейн потупа Тенил по ръката, без да забелязва как несъзнателно наподобява маниерите на майка си. — Постарай се да се успокоиш.

Собствените й думи отекваха фалшиво в ушите й, докато се връщаше обратно към къщата. „Постарай се да се успокоиш“. Как пък не — като че ли такова нещо би било възможно. Запита се съвсем сериозно колко ли години е обичайната присъда за подслоняване на беглец от закона. Колко ли щеше да се радва Матю. Да не говорим пък, че така би имал възможност да търси необезпокояван това, която тя вече бе почнала да приема за „свой“ ръкопис.

Тази мисъл я подтикна да побърза обратно към кухнята и да се заеме отново с документацията на раждания, женитби и погребения, която й предстоеше да прегледа. Почти беше приключила, когато Джуди се върна от църква.

— Как върви работата? — попита майка й, след като провери съдържанието на фурната.

— По-добре, отколкото очаквах. А най-хубавото от всичко е, че лицето, което според мен най-вероятно е наследило ръкописа, живее малко по-нагоре от нашата ферма.

— Така е в Езерната област. Светът е малък. Е, кой ти трябва?

— Едит Клулоу — Джейн започна да търси нещо из бележките си.

— Едит Клулоу? — повтори Джуди стреснато.

— Нали се сещаш, тя живее горе, в Лангмиър Стайл. Навремето често си играех с нейния внук, Джими — Джейн вдигна очи и забеляза изражението на майка си. — Какво се е случило?

Джуди се отпусна тежко на стола.

— Тя е починала снощи. Едит Клулоу е починала снощи.

За последен път напуснахме Отахейте на 23 септември. С мен потеглиха Едуард Йънг, Джон Адамс, Джон Уилямс, Уилям Маккой, Айзък Мартин, Матю Куинтал, Джон Милс и Едуард Браун, а също и шестима мъже и дванайсет жени от туземците. Целта ми беше да намеря остров, незаселен от туземци, неудобен за приставане, отдалечен от обичайните маршрути на корабите, но годен за обитаване. Пътувахме в продължение на няколко месеца, търсейки подходящо място, но макар че успяхме да търгуваме с местното население на няколко острова, за да си осигурим храна и вода, не можахме да открием място, отговарящо достатъчно на моите изисквания за наш бъдещ дом. Накрая разбрах, че трябва да напуснем архипелага, където местните жители непрекъснато сновяха от остров на остров, и да намерим някакво отдалечено място, далеч от всякакви съседи. След като проучих задълбочено картите на Блай, в крайна сметка реших да вдигнем платна към Питкеърн.

27

Матю се взираше невиждащо над чиновете и приведените глави на учениците. Децата мълчаха, погълнати от задачите по аритметика, които решаваха. Той обичаше да започва седмицата, поставяйки им задача, налагаща концентрация, за да положи ясна граница между анархията, изпълвала почивните дни, и училищната дисциплина. Щеше да изчака да поработят сами, после да напише решенията на дъската, и след междучасието можеха да продължат работа по генеалогичния проект.

Още го измъчваше споменът за обвинението, което Джейн му бе хвърлила в лицето предния ден по обяд.

— Кога щеше да ме уведомиш за това, което знаеше за Доркас Мейсън? — бе попитала тя още в мига, когато той влезе в кухнята.

— Утре — отвърна той, съзнавайки, че може да отстоява моралните си позиции. — Когато спомена името снощи, имах чувството, че съм го срещал, но не ми се искаше да подхранвам у теб напразни надежди. Затова, когато се прибрах, прегледах работите на децата. Беше прекалено късно, за да ти се обаждам, а вчера отсъствах цял ден.

— Ти винаги имаш готов отговор, нали? — каза Джейн. — Защо не си признаеш, Матю? Искал си да се опиташ сам да намериш ръкописа и да спечелиш славата за себе си.

— Казах ти, че е имал намерение да ти го каже — намеси се Даян. — Винаги си мислела възможно най-лошото за Мат.

— Защото обикновено то е истината — каза Джейн. — Не проявяваше никакъв интерес към работата ми, докато не споменах името на Доркас Мейсън. До този момент само ми се подиграваше. После внезапно пожела да узнаеш коя е тя, каква е връзката й с ръкописа, каква е ролята й в моето проучване. И не каза нито дума, дори не намекна, че може би знаеш нещо, което ще ми бъде от полза.

— Казах ти, не исках само да събудя надежди у теб, а после да ги разбия — Матю се приведе пред нея, за да си налее чаша вино.

— Стига де, Матю. Кажи истината — имал си намерение да присвоиш моето проучване, за да докажеш окончателно, че си по-добър от мен.

— Имаш ли някаква представа доколко си заприличала на параноичка?

Алан удари с длан по масата. Чу се звук, наподобяващ на пукота, с който се отцепва къс от скала.

— Млъкнете и двамата. Ако смятате да се карате, можете да продължите някъде другаде. И двамата сте достатъчно зрели, за да престанете с това поведение.

Така приключи въпросът — или по-скоро така приключи разговорът. Но братът и сестрата продължаваха да кипят от възмущение, особено Матю, защото действително необичайният му порив да помогне бе дотолкова погрешно разбран. Презрителният поглед на Джейн го раздразни дотолкова, че той реши в крайна сметка да извърши прегрешението, в което така или иначе го обвиняваха. Джейн можеше да залага на академично ниво, той обаче разполагаше с необходимите контакти. Той живееше тук, беше главен учител, хората го почитаха.

Леко раздвижване в класната стая го върна към действителността. Някои от децата бяха приключили с работата си — обичайните заподозрени, каза си Матю.

— Добре, имахте достатъчно време. Оставете моливите. Първа задача — кой ще каже какъв е отговорът? — както обикновено, ръката на Сам се стрелна нагоре. — Да, Сам?

— Петстотин седемдесет и шест, сър.

— Правилно. Има ли такива, които са получили различен резултат? — две ръце се надигнаха плахо. — Хайде, Сам, ела на дъската и ни обясни как си стигнал до отговора.

Матю прегледа всички задачи заедно с класа и работата им приключи идеално пресметнато, точно в мига, когато звънецът обяви началото на междучасието. Когато децата наставаха от местата си и се упътиха към вратата, той каза:

— Сам, Джонатан, можете ли да останете за минутка?

Двамата се упътиха към катедрата. Сам едва прикриваше любопитството си, а Джонатан — опасенията си. Матю постави родословните им дървета пред тях.

— През почивните дни научих нещо много интересно. Доркас Мейсън, която е прапрабаба и на двама ви, е работила за един от именитите обитатели на Къмбрия. Можете ли да познаете за кого?

Джонатан мълчеше като теле. Затова пък Сам се осмели да изкаже предположение.

— Може би за Биатрикс Потър? — каза той.

— Не си преценил правилно момента, Сам. Говорим за времето, когато Доркас е била много млада, преди да се омъжи за Арнълд.

Сам се почеса замислено по ухото.

— Да не би тогава да е бил Уърдсуърт? — попита той.

— Правилно. Доркас Мейсън е била прислужница в Дъв Котидж в продължение на няколко години, преди да се омъжи. Какво ще кажете за тази новина?

— Страхотно. Ще можем да допълним в родословното дърво, че е работила за Уилям Уърдсуърт — отвърна Сам.

Джонатан пристъпваше от крак на крак.

— Това означава ли, че е била известна? — попита той.

Този път намесата на Джонатан имаше някаква стойност в очите на Матю — нещо, което се случваше много рядко.

— Е, всъщност не. Това би трябвало да означава, че самата тя е познавала хора, които са били много известни по онова време. Затова се питах дали някой от вас не е чувал нещо за съхранени семейни документи от времето на Доркас. Възможно е да е писала дневник, или да са запазени нейни писма, в които става дума за работата й в Дъв Котидж. Може дори да е пазела неща, писани от Уърдсуърт, които той е изхвърлил като ненужни — първоначални версии на стихотворения, или бележки, които не са му трябвали. Някой от вас чувал ли е нещо подобно?

Джонатан, който гледаше неразбиращо, поклати глава. Матю изпита задоволство от съзнанието, че шансът ръкописът да е предаван по линията на семейство Брамли е значително по-малък. Те така или иначе биха използвали хартията, за да си правят списъци за пазаруване. Семейството на Сам беше далеч по-обещаващо. А Сам каза с видимо разочарование:

— Не помня някой някога да е споменавал нещо подобно.

— Е, защо не поразпитате близките си, когато се приберете тази вечер у дома? — предложи внимателно Матю. — Ако се окаже, че все пак съществува нещо подобно, ще го включим в изложбата. Това би било хубаво, нали — да свържем вашия проект с най-прочутия син на Къмбрия?

Сам закима ентусиазирано.

— Ще бъде чудесно. Довечера ще питам татко — после лицето му изведнъж помръкна. — Но може би моментът не е подходящ — долната му устна потрепери и той замълча.

— Прабаба му почина в събота — намеси се Джонатан. — Затова баща му може и да не иска да говори за разни такива семейни истории.

Матю потисна обзелото го раздразнение.

— Но може би именно затова ще разбере, че ако сред вещите й има нещо, останало от Доркас, включването му в изложбата ще бъде и почит към паметта на покойната. Ще попиташ, нали, Сам?

Момчето кимна смело.

— Ще попитам.

— Ти също, Джонатан. Хайде, вървете да се възползвате от това, което остава от междучасието — Матю ги проследи с поглед. Замисли се колко трудно би било да се предположи наличието на общи гени тъкмо у тях двамата. Надяваше се Сам да е този, който прилича повече на Доркас. Би било страшно мъчително да си представиш как голямата епическа поема на Уърдсуърт е била използвана за палене на печката. Но пък в Къмбрия, където местните жители твърдяха гордо, че не признават никого за господар, всичко бе възможно.

Джейн обсъждаше по-нататъшните си планове с майка си. Джуди й бе казала, че тялото на Едит вече е отнесено в погребална агенция „Гибсънс“ в Кезик, но после щяло да бъде върнато в дома на нейната внучка Алис, за да я изпратят близките й.

— Помниш ли Алис? — бе попитала Джуди.

— Всъщност не, тя беше малко по-голяма.

— Така и не се омъжи. Изучи се за библиотекарка. Работи известно време в Кендал, но после се върна в Кезик. Сега е директор на библиотеката. Живее в новия квартал на Брейтуейт роуд. В нейната къща има повече място, за да се съберат опечалените.

— Как ще реагира тя според теб, ако я попитам дали са останали стари документи от баба й?

Джуди огледа развеселено дъщеря си.

— Е, като начало се надявам, че ще се облечеш по-прилично.

— Обещавам да бъда дипломатична, мамо. Но смяташ ли, че ако у Едит са останали някакви семейни документи, Алис би била наясно с това?

— Вероятно. Но по-добре би било да питаш Франк. Той беше много привързан към баба си. Ходеше при нея всяка сутрин, за да провери дали е добре, носеше й мляко и вестник. Точно Франк я е открил в неделя сутринта — отишъл да я заведе на църква. И я намерил мъртва в креслото й в дневната, изглеждала съвсем спокойна, сякаш била заспала.

— Жалко, че Джими не е бил толкова близък с баба си, него винаги можех да убедя да направи каквото искам — усмихна се Джейн, припомняйки си хитрата усмивка и добродушието на Джими. Навремето почти бе успяла да се влюби в него — разубеди я най-добрата й приятелка, която твърдеше, че Джими приличал на маймуна, когато седял приведен, размахвайки ръце над барабаните.

Джуди изду устни.

— Джими Клулоу… не съм сигурна дали той изобщо ще дойде за погребението. Кажи-речи не се е връщал, откакто прекъсна следването си, за да се присъедини към някаква поп група.

— Не е поп група, мамо, това е джаз-формация. При това са много известни, попадала съм на рецензии на техни дискове.

— И така да е, това не е истинска работа, нали?

— Не по-малко истинска е от моята. Освен това вероятно печели по-добри пари от мен — разговорът се пренесе към спомени от училищните дни на Джейн, и към сегашните занимания на някогашните й съученици. Но Джуди така и не каза, че не бива да отива, затова сега се бяха упътили към Тисълтуейт Корт и предстоящата близка среща с вида Клулоу.

Джейн бе установила с облекчение, че Дан се беше възстановил напълно от хранителното отравяне. Когато го взе от къщичката, той изглеждаше както винаги, прясно избръснат, с бистър поглед.

— Имам мейл от Антъни Катоу — каза тя, докато пътуваха надолу към главния път. — Открил е интересен цитат от Уърдсуърт, в който той говори за бегълци от правосъдието, които се укриват в Езерната област. Отговорих му и обясних как сме се справили с проблема около родословното дърво. С Антъни човек никога не знае — той разполага с невероятни източници. Може да се сети за още нещо.

— Ще имаме полза от всякаква помощ — каза Дан. — А сега ми разкажи нещо повече за рода Клулоу.

Докато шофираше към Кезик, мислите на Джейн бяха изцяло заети със спомени от детството. Но дори да бе забелязала сребристото ауди, което потегли след нея от края на отклонението за Фелхед, надали би се притеснила. В Езерната област има толкова малко пътища за автомобили, че някой би могъл да следи някого доста дълго, без да събуди подозрение.

Домът на Алис се намираше по средата на една сляпа уличка, застроена с еднакви къщи — избраният стил беше традиционен, бели фасади с декоративни тъмни греди над сива каменна основа. Поне този квартал не изглеждаше чак толкова не на място, колкото модерните къщи с фасади от червени тухли, построени другаде из областта. Във входната алея бяха паркирани една зад друга три коли, още няколко бяха спрели от двете страни на тротоара. Джейн спря пред паркиралата най-далеч кола, слязоха и се върнаха назад пеш. Тя носеше домашния ябълков сладкиш, който майка й бе настояла да вземе.

— Не можеш да отидеш с празни ръце — бе казала тя.

Джейн позвъни и зачака. Отвътре се чу мъжки глас, който извика:

— Аз ще отида! — и вратата се отвори. Джейн не можа да повярва на късмета си. На прага стоеше Джими Клулоу — същият, какъвто го помнеше, и я гледаше видимо стъписан.

— Джейн Грешам! — възкликна той. Отвори и затвори няколко пъти уста, опитвайки се да намери подходящия тон за неочакваната среща.

— Съжалявам за баба ти — каза тя. — Исках да поднеса съболезнованията си.

— Да, разбира се. Да, заповядай — заекна той. — Половината Фелхед е вече тук. Но знаеш ли… трогнат съм, честно казано — задето ти дойде.

Джейн кимна.

— Мама не може дойде, затова ме помоли да донеса това — тя му подаде сладкиша. — А това е мой колега, Дан Сийборн. Той ни гостува.

Вниманието на Джими се пренесе към Дан. Изражението му също се промени — от объркване премина към подчертано любопитство. Той стисна ръката на Дан, Дан постави и другата си ръка върху неговата и го изгледа съчувствено.

— Моите съболезнования.

Джими кимна.

— Благодаря. Заповядайте. Всички са в дневната. Освен, разбира се, баба — тя е в зимната градина, отзад. Искате ли да… нали знаеш — обърна се той към Джейн.

Тя се смути видимо.

— Не, не… всъщност не се справям добре с подобни положения.

Двамата последваха Джими по коридора и влязоха в стая с нисък таван, която се простираше по цялата дължина на къщата. Джими не беше преувеличил. Наистина половината Фелхед беше тук — и повечето присъстващи загледаха Джейн и Дан с любопитство.

Алис забеляза новодошлите, прекъсна разговора си с жената, която държеше магазинчето за сувенири в селото, и тръгна към тях. Годините бяха оставили учудващо слаб отпечатък върху нея. Късата й кестенява коса беше посребрена по слепоочията, но малкото бръчки по лицето й се дължаха по-скоро на чести усмивки, отколкото на мрачни гримаси. Беше облечена в обикновен черен костюм с панталон, носеше големи сребърни обици с формата на полумесец.

— Благодаря, че дойдохте — каза тя автоматично. Широката й уста незабавно се изви в усмивка.

— Моите съболезнования, много харесвах баба ви — каза съвсем искрено Джейн.

Алис посмръщи вежди, явно се опитваше да си припомни коя е тя.

— Това са Джейн Грешам и приятелят й Дан Сийборн — намеси се Джими с желание да помогне. — Нали помниш Джейн, Алис — тя е от Фелхед. Като малки си играехме с нея и брат й Матю горе, в Лангмиър Стайл. — Джими повдигна нагоре сладкиша. — Донесла е това.

Алис кимна признателно.

— Благодаря ви, разбира се, че ви помня. Сега живеете в Лондон, нали?

— Така е. Върнах се тук за две седмици, за да проверя данните за една моя научна разработка, с която съм ангажирала и Дан. Мама ми каза какво се е случило, затова реших да се отбия и да изкажа съболезнованията си.

— Хубаво е, че се прибирате понякога у дома — не като някои хора, които си идват само при смъртен случай в семейството — допълни Алис заядливо.

Джими въздъхна с вид на човек, който е чувал всичко това и преди, и знае от опит, че няма смисъл да възразява.

Джейн каза усмихнато:

— А всъщност ние се надявахме да можем да разговаряме с баба ви тази седмица.

Алис я изгледа озадачено.

— Не знаех, че сте били при нея. Не ми е казвала нищо за това.

— Не, ние все още не я бяхме посетили. Но се надявахме тя да може да ни помогне в проучванията.

— Баба ми? — попита недоумяващо Алис.

— Страхотно — отбеляза Джими. — С какво се занимавате — да не е проследяване на устно предавана история? Баба ни имаше страхотна памет, знаеше какви ли не истории. Би била най-подходящият човек, ако ви интересуват такива неща.

— Но вие двамата не сте дошли тук от Лондон, за да научите подробности от живота на моята баба — каза категорично и предизвикателно Алис.

— Така е — събеседниците й я загледаха с очакване, изражението на Алис бе вече подчертано недружелюбно. — Не знам дали знаете, но преди шест поколения представителка на вашето семейство е работила за семейство Уърдсуърт в Дъв Котидж. Била е прислужница, казвала се Доркас Мейсън. После се омъжила за вашия пра-пра-пра-прадядо — допълни Джейн, броейки на пръсти.

— И вие се надявахте баба ни да знае нещо за тази Доркас? — попита скептично Алис.

— Това, което всъщност ни интересуваше, бе да разберем от нея дали съхранява документи от онова време. Дневници, писма, може би дори чернови на стихотворения на Уърдсуърт — Джейн се опита да я умилостиви с усмивка.

Сега обаче Алис заговори с подчертано враждебен тон.

— Какво става изобщо с вашето семейство? Първо брат ви й се обажда и пита дали пази стари документи, сега пък вие идвате тук под предлог, че искате да изкажете съболезнования, а всъщност се опитвате да разберете дали баба ни не е оставила нещо, в което си струва да се ровите.

— Брат ми ли?

— Не се преструвайте, че не знаете. Вероятно сте изпратили него да направи първия опит, защото сте разчитали, че тя ще му се довери като на училищен директор и учител на нашия Сам. А когато той не успя, вие пристигате тук като лешояд, за да проверите дали няма да успеете все пак да отмъкнете нещо.

Джейн поклати смутено глава. Съзнавайки, че гостите започват да се обръщат и да я гледат, тя измънка:

— Нямам намерение да измъквам нищо. Занимавам се с академично изследване, работя в университет. Не съм някакъв измамник. Нямах представа, че брат ми е разговарял с госпожа Клулоу.

Алис изсумтя.

— Вие май ни имате за някакви провинциални тъпанари. Е, за да не продължавате да тормозите останалите членове на семейството ми, мога отсега да обобщя какво е положението. Баба ми не притежаваше нищо ценно. Нямаше нито стари документи, нито ценни бижута, нито акции. Така че ви предлагам да си тръгнете още сега — при нас няма нищо, което би могло да ви заинтересува. Вървете си в Лондон, където може би е приемливо да се държиш като обирник на гробове.

Междувременно помещението беше притихнало и всички се бяха обърнали към тях.

— Тълкувате нещата погрешно, госпожице Клулоу — поде Дан в опит да я успокои. — Нямаме никакво желание да отнемем нещо от вас или вашето семейство.

— Не ви вярвам — и затова съм доволна, че няма нищо за отнемане. А сега настоявам и двамата да напуснете дома ми.

Джими беше видимо объркан, но все пак протегна ръка и докосна лакътя на Джейн.

— Елате — каза той тихо и ги изведе от стаята.

Джейн беше толкова потресена от несправедливото обвинение, че едва намери сили да проговори.

— Ние наистина не се опитваме да измамим никого — каза тя, когато стигнаха до външната врата.

— Знам. Алис просто е разстроена — тя наистина обичаше много баба ни. Утре ще съжалява.

— Не разбирам как можа да си създаде такава погрешна представа за намеренията ми.

— Нали и Джими ти каза — разстроена е. Хората, изгубили близък, често започват да се държат странно.

Джими закима в знак на съгласие.

— Не се притеснявай от това. Кажи ми, вие ще останете ли още тук? Аз ще изчакам погребението, но ако трябва да продължа да слушам всички тези разговори тук, ще се побъркам. Искате ли да се видим по-късно?

Джейн имаше чувството, че й се завива свят от постоянните промени в тона на разговора.

— Да, добре. Обади ми се — домашният ни телефон е в указателя.

Дан се усмихна на Джими.

— Чудесна идея. Освен това… знам, че сега не е моментът, но искам да кажа, че много харесвам музиката ви.

Джими го изгледа учудено.

— Благодаря. Рядко чувам подобни думи тук.

— За мен ще бъде чест да пийнем заедно — допълни Дан.

— С удоволствие — Джими отвори вратата и остана на прага, изчаквайки Джейн и Дан да стигнат до колата.

— Джейн! — подвикна той, след като те се бяха поотдалечили. — Няма никакви документи — наистина.

Джейн погледна през рамо, видя умолителната му усмивка и разбра, че той не я лъже.

— Значи се връщаме отново в изходната точка — измърмори тя.

Дан също хвърли поглед назад към Джими.

— О, не бих казал, че сме изгубили напълно времето си. Той е много симпатичен.

Джейн извърна очи към небето.

— Обаче е хетеросексуален. А ти си имаш приятел.

Дан отвори вратата на колата.

— И така да е, считам, че Джими ще ни бъде много необходим. Трябва да се постараем да го спечелим на наша страна.

Шарън Коул седеше сгушена на стола в кабинета на Дона Блеър. Бедната щом извади от джоба си пощенската картичка и я предаде на следователката, Дона Блеър хвана картичката внимателно за едното ъгълче и излезе от кабинета, като й нареди да чака, докато се върне. Оттогава бяха изминали двайсетина минути и Шарън вече искрено съжаляваше, че си бе дала труд да дойде дотук. Щеше да закъснее за работа — и защо? Тенил не беше глупава. Явно бе искала да съобщи на Шарън, че е добре, но същевременно сигурно бе предположила, че Шарън ще покаже картичката в полицията. След като я беше пуснала в Оксфорд, това означаваше, че е имала намерение да изчезне от града с първия автобус или влак. Картичката нямаше изобщо да помогне на ченгетата в издирването на Тенил, единствено Шарън щеше да си обърка целия ден.

Изминаха още десет минути, преди Дона да се върне.

— Благодаря, че донесе картичката, Шарън — каза тя, като че ли бяха стари приятелки. — Това още повече ме убеждава, че ти нямаш нищо общо с цялата история. Сигурна ли си, че това е почеркът на Тенил?

Шарън кимна.

— Винаги слага такива кръгчета вместо точка отгоре на всяко i.

— Нали знаеш, ще се постарая да проверя — тя сигурно е предавала някакви писмени работи в училище. — Дона помълча в очакване на някаква реакция, но Шарън мълчеше. — И на теб не ти е известно тя да познава някого, който живее в Оксфорд или там някъде?

Шарън изгледа Дона, като че ли се съмняваше да не се е побъркала.

— Че откъде ще познава някой там? Тя почти никога не е напускала Лондон, а до Оксфорд не е припарвала изобщо.

— Може би някой съученик, чието семейство е напуснало Лондон? — подсказа Дона.

— Никога не съм чувала нещо подобно. Нали ви казах, тя няма много приятели. Пък и не би могла да отиде при някой съученик — как би могла да се скрие? Семействата на повечето деца тук може да са скапани, но дори в скапаните семейства някои би забелязал, ако децата станат с едно повече.

— Длъжна съм да проверя всички възможности. Следователно ти не вярваш да е решила да остане в Оксфорд?

Шарън се изсмя.

— Съмнявам се, че изобщо е знаела къде се намира Оксфорд.

Дона прекоси кабинета и застана пред претъпканата етажерка.

Издърпа нещо от една лавица, като едва не предизвика падането на лавина от хартия. Беше пътен атлас. Тя го тръсна на бюрото си и отвори картите, предназначени за планиране на маршрути.

— Аз обаче знам къде е Оксфорд — отбеляза тя. — И знам накъде отива пътят, който минава през Оксфорд — тя посочи нещо на картата.

Шарън се смръщи.

— Е, накъде отива? — попита тя, взирайки се недоумяващо в имената на градове, които изобщо не бе чувала досега.

— Към Езерната област, Шарън. А Джейн Грешам е родена там.

В продължение на два месеца се борехме със студените югоизточни ветрове и неприветливите води на Тихия океан, движейки се много пд на юг от гостоприемните акватории около Отахейте и Тобуай. Постоянно мръзнехме, бяхме изтощени — трудно е да се управлява толкова голям кораб с толкова малоброен екипаж. Постоянният жалостив вой на вятъра в платната едва не ни подлуди. Междувременно „Баунти“ вече беше в много лошо състояние, дъските на палубата се бяха свили, пропускаше вода, беше крайно време пукнатините да се запушат, платната бяха малко на брой и излинели. С наближаването на новата година нуждата да пуснем котва някъде ставаше все по-голяма. Най-сетне се озовахме на мястото, където би трябвало да се намира остров Питкеърн според картата на адмиралтейството. Но наоколо нямаше и следа от суша. Накъдето и да погледнехме, виждахме само вода.

28

Джейн подкара колата обратно към Кезик, питайки се как да отвлече вниманието на Дан, за да напазарува необходимото за Тенил.

— Трябва да свърша някои неща, а ми се искаше и да осъвременим данните за адресите на наследниците от списъка — каза тя.

— Аз мога да проверя адресите, ако ме оставиш при библиотеката — каза Дан. — В повечето случаи ме бива да върша такава работа — допълни той със съжаление.

— Винаги е от полза да знаеш как точно се пише името, което търсиш. Сигурен ли си, че нямаш нищо против да се заемеш с адресите?

— Напълно. А ти можеш да ми направиш една услуга — ако минеш през някой супермаркет, вземи ми мляно кафе.

— Разбира се, и без това трябва да напазарувам — уговориха се да се срещнат по-късно в едно кафене в центъра на града, после Джейн тръгна към супермаркета, за да осигури необходимото за Тенил. За щастие беше понеделник, а всеки понеделник Джуди обядваше с приятелки и след това се събираха у една от тях да играят вист. Следователно от обяд нататък Джейн щеше да може спокойно да предаде покупките си. Ако баща й си беше намерил работа из двора, тя можеше да остави покупките в колата и да изчака той да тръгне отново към пасбището.

В късната утрин кафенето се беше препълнило с жени, които си почиваха от пазаруването и туристи, решили да се подкрепят, преди да тръгнат нагоре по планината. Джейн успя да намери маса в дъното, до вратата към кухнята, и си поръча горещ шоколад и бисквити. Сладкото й действаше успокояващо — трябваше й нещо да уталожи бъркотията в тавата й. Толкова много неща се случваха, а тя не беше в състояние да намери почти никаква логическа връзка между тях.

На обяда в неделя почти бе повярвала, че Матю говори истината. Въпреки лошия опит, който бе натрупала от общуването си с него, откакто се помнеше, все й се искаше да вярва, че той може да се промени. Но когато Алис Клулоу разкри, че той се е обаждал на Едит, Джейн бе принудена да приеме, че подозренията й са били основателни. В сегашното й търсене Матю беше неин враг. Лицемерните му твърдения, че бил на нейна страна, бяха просто удобна лъжа, която оневиняваше него, а нея представяше като дребнава параноичка.

Божичко, дано не му мине през ума, че може да укривам Тенил. Щеше да предаде и двете на полицията, без дори да се замисли. И, разбира се, това насочи мислите й към следващия проблем. Какво щеше да прави по-нататък с Тенил? Не мажеше да измисли начин да промени твърдото й решение да защити Чука. Не мажеше да се каже, че Тенил не разбира рисковете, свързани със сегашното й поведение. Не беше глупава, а просто упорита. Но рано или късно щеше да се стигне до провал. Сегашното решение можеше да послужи само временно, докато Джейн успееше да вземе решение — нещо, на което Тенил не бе способна сега. Нещата не мажеха да продължават така. Подслоняването на момиче, търсено от полицията, което на всичкото отгоре бе и дъщеря на човек, способен на всичко, за да защити дъщеря си, беше достатъчен повод за тревоги, но това, че лъжеше и родителите си, и полицията, я караше да лежи будна по цели нощи, питайки се какво ли ще стане по-нататък.

А на всичкото отгоре се беше появил и Джейк. Каква връзка можеше да има пък това с останалите събития? Не можеше да не вярва на Тенил, нямаше причина момичето да я лъже. Тя се вторачи в чашата с шоколада, сякаш се надяваше да прочете отговора в тъмните й дълбини.

Шумът от издърпването на другия стол я стресна и я върна към действителността. Но мъжът, поставил ръка на облегалката на стола, не беше този, когото очакваше.

— Може ли да седна при теб? — попита Джейк.

— Значи наистина ме следиш — каза Джейн и сама се учуди на спокойния си, хладен тон.

Джейк се постресна — на лицето му се изписа объркване.

— Какво искаш да кажеш? В какъв смисъл те следя?

— Ами в смисъл на следене, шпиониране, преследване. Можеш да бъдеш благодарен, че още не съм се обадила в полицията — каза Джейн, наслаждавайки се на прилива на адреналин, предизвикан от обзелото я възмущение.

Джейк повдигна ръце с дланите нагоре в знак, че се предава.

— Чакай малко. Искаш ли да започнем разговора отначало? Дойдох тук, за да те видя, Джейн. Исках да разговарям с теб, да ти кажа, че сгреших — той си придаде разкаян вид. — Моля те, разреши ми да седна. Хората започват да се обръщат.

Едва сега Джейн осъзна, че действително са привлекли погледите на посетителите. Реши, че ако за втори път днес стане център на внимание, ще бъде вече прекалено.

— Сядай, щом настояваш — процеди тя.

Келнерката се появи — на лицето й бе изписано неприкрито любопитство.

— За мен… — започна Джейк, но Джейн го прекъсна.

— Господинът няма да остане дълго — каза тя категорично. Келнерката си тръгна, поглеждайки един-два пъти назад към тях.

— Какво става с теб, по дяволите? — попита Джейн.

Джейк въздъхна и впери поглед в покривката.

— Моля те само да ме изслушаш. Върнах се, защото ти ми липсваше. Разбрах, че съм постъпил глупаво. Исках да разбера дали има все още някаква възможност да възстановим отношенията си. Да опитаме още веднъж — той вдигна бързо поглед към нея.

— И защо тогава просто не ми се обади?

— Защото за теб би било много лесно да ми затвориш телефона.

Трудно бе да не се размекне човек пред жалостивото му изражение, но Джейн бе решена да съхрани достойнството си.

— И реши да ме следиш, вместо да се обадиш?

— Обадих се в университета и така разбрах, че си тук. Затова реших да дойда и да се опитам да разговарям с теб насаме. Така че — да, предполагам, че може да се нарече и следене. Но го правех единствено с цел да знам кога мога да те намеря сама — той я загледа с очи на тъжно куче. — Признавам, не беше много умно от моя страна, но не можах да се сетя за друг начин. Не съм искал да те плаша.

— Не си ме уплашил, Джейк. Само ме ядоса. Е, какво се случи в Крит? Изпъдиха ли те?

Джейк я изгледа засегнато.

— Не, Джейн — казвам ти истината. Разбрах, че съм направил огромна грешка и реших да се опитам да я поправя. Това, което ни свързваше, беше нещо изключително, а аз постъпих като глупак, отказвайки се от него.

— Значи се опитваш да ме убедиш, че си се събудил една сутрин на Крит и внезапно си си казал „Господи, каква ужасна грешка направих“?

Джейк взе една чаена лъжичка и започна да я върти между пръстите си. Джейн не бе забравила как се чувстваше, когато тези дълги пръсти докосваха кожата й, но се опита да прикрие обзелата я слабост.

— Беше малко по-сложно.

— Е, разкажи как беше.

— Ами… попаднах на една статия в някакъв вестник. За тялото, намерено в торфеното находище. Тогава си спомних колко се вълнуваше, когато ми обясняваше твоята теория за Уили и Флечър — той срещна открито погледа й, без да примигва или да отмества очи. — И си спомних колко хубаво ни беше заедно, по-хубаво от всякакви забавления на Крит. Стегнах си багажа и се прибрах.

Джейн не знаеше какво да мисли. Тонът му й се струваше искрен. Изглеждаше искрен. На нея й се искаше той да е искрен. Но Джейк го биваше да се прави на искрен, това й беше известно отдавна. Тя наклони замислено глава на една страна.

— Заради мен ли си дойде или заради възможността да бъдеш до мен, ако успея да намеря ръкописа?

— Как бих могъл да зная дали изобщо го търсиш или не? — възрази той. — Ти говориш за него откакто те помня, но никога досега не си го търсила в действителност. Това ли правиш сега? Да не би да си попаднала на следа? Затова ли се върна във Фелхед?

— Би ли имало значение за теб, ако отговоря отрицателно на въпроса ти? Дали пък няма внезапно да изгубиш интерес към мен?

Джейк поклати глава.

— Върнах се заради теб, Джейн. Не заради някакъв измислен ръкопис, който най-вероятно и не съществува.

Джейн искаше да му повярва, но той я беше наскърбил прекалено силно, за да може да приеме лесно думите му.

— Защо ми е да опитваме отново? — попита тя натъжено. — Ти ме наскърби, излъга ме и ме изостави.

— Знам, че нямам право на втори шанс. Но аз те обичам, Джейн.

— Все още ли работиш за нея?

— За Каролайн ли? Да. Нямам друга възможност, не мога да остана без работа. Но смятам да се огледам за нещо друго — той сви рамене. — Държах се като глупак, Джейн. Моля те, дай ми още една възможност.

Сега беше неин ред да отклони поглед, сякаш да защити лицето си от настоятелния му поглед.

— Не се чувствам готова за такова нещо, Джейк — каза тя бавно. — Но може да се срещнем пак, ако смяташ да останеш тук по-дълго — тя успя да се усмихне, макар и малко накриво. — Ако обещаеш, че вече няма да ме следиш.

— Така да бъде. Значи решено. Искаш ли да обядваме заедно?

— Не мога, имам работа.

— А утре?

Наложи се той да я убеждава още известно време, но накрая Джейн прие да се срещнат в хотела му на обяд. Когато стана, за да си върви, Джейк се наведе към нея и я целуна по косата. Прониза я тръпка от глава до пети.

— Ще се видим утре — каза той. После си тръгна и я остави умислена.

Тенил се порови известно време в съдържанието на пазарската торба, докато най-сетне обяви, че е доволна.

— Благодаря — каза тя. — Ще ти върна парите, когато мога.

— Няма нужда — отвърна Джейн. — Приеми го като закъснял подарък за рождения ден. Е, как се чувстваш?

Тенил взе една от книгите, които Джейн беше купила от магазина.

— Откровено казано, скучая страховито. Нямаш представа с какво нетърпение чаках това.

— Мога да ти донеса още книги от къщата. Не съм донесла много мои книги от Лондон, но баща ми колекционира стари криминални романи, ако ти харесват такива неща.

— Никога не съм чела нищо подобно, но мога да опитам.

Джейн се разположи на пейката до нея.

— Знаеш ли какво си мислех — подхвана тя. — Как би се почувствала, ако се обадя на баща ти и му обясня положението?

Тенил се намръщи.

— Не искам да реши, че го карам да се предаде.

— Подобно нещо изобщо не ми е минавало през ума.

— А би трябвало. Аз държа на него, но и той държи на мен. Не искам да реши, че трябва да се предаде заради мен.

— Просто си мислех, че може да има някоя по-добра идея как да те измъкнем от тази каша. Той е имал повече вземане-даване със закона от нас двете, може да измисли нещо. Освен това бих искала да му обясня, че не представлявам заплаха за него.

Тенил явно се колебаеше.

— И така да е, как би се свързала с него? Нямам негов телефонен номер.

— Ще измисля нещо — обеща Джейн, макар нищо да не й идваше на ум.

— Може би лудата ти съседка ще намери начин да му предаде съобщението ти.

— Госпожа Галагър ли? — погледна я озадачено Джейн. — Защо пък тя?

Тенил избегна погледа й.

— Просто си мисля, че би помогнала, това е всичко. Винаги се е държала добре с мен, нали разбираш.

— Ще помисля по въпроса — Джейн стана. — Е, трябва да тръгвам, Дан ще слезе всеки момент от къщичката, за да отидем заедно до Грасмиър. А, и между другото, ти се оказа права. Джейк наистина е тук, и наистина ме е следил. Казва, че искал да бъде сигурен, че ще ме намери сама, затова ме е наблюдавал.

Тенил се намръщи.

— Предупредих те, че крои нещо. Е, какво иска?

— Иска да се съберем отново.

— Моля те, кажи ми, че няма да го направиш. Прекалено добра си за него. Видях колко беше разстроена, когато се махна предния път. Човек, който наистина държи на теб, никога не би постъпил така. Казвам ти, Джейн, би трябвало да го разкараш — кажи му да се върне там, откъдето е дошъл.

Джейн неволно се усмихна на сериозния тон, с който говореше Тенил. Понякога се налагаше да си напомня, че тя е едва тринайсетгодишна.

— Много е мило, че си толкова загрижена за мен. Обещавам ти да бъда предпазлива — тя погали покритата със ситни къдрици глава на Тенил. — Ще се видим по-късно.

Следваща в списъка им беше Тили Суейн. Едит Клулоу била нейна снаха, но според Джуди двете никак не се погаждали. Тили била на мнение, че брат й е взел момиче с по-ниско обществено положение, така че двата клона на семейството не общували много — доколкото такова нещо е било възможно, като се вземе предвид, че къщите им се намираха само на пет-шест мили разстояние една от друга. Джейн беше сигурна, че никога не е чувала Джими да говори за братовчедите си от семейство Суейн, а беше и почти сигурна, че не видя хора от фамилията Суейн в дома на Алис Клулоу тази сутрин.

Къщата на Тили се намираше в южния край на селото — беше една от четири постройки, затварящи пространството между себе си, издигнати малко встрани от главния път. Беше овдовяла малко след като навършила петдесет години — съпругът й Дон бе загинал в автомобилна катастрофа в ползващия се с печална слава планински проход Райноуз. Оттогава характерът й бе станал доста труден, особено като се вземе предвид и въздействието на тежкия артрит, който почти я бе осакатил. Когато застана на прага пред Джейн, изгърбена и подпряна на бастун, тя вдигна поглед към нея и я огледа подозрително.

— Госпожа Суейн? — попита Джейн.

— А вие коя сте?

— Казвам се Джейн Грешам. Живея горе на Лангмиър, малко над Фелхед.

— Във фермата на Грешам? Да не сте момичето на Джуди?

— Точно така. А това е моят колега Дан Сийборн. Исках да попитам дали е удобно да поговорим.

— Да поговорите с мен? Че защо? Предупреждавам ви, разполагам само с пенсията си, така че няма никакъв смисъл да влизате, ако събирате дарения за не знам си какво.

Джейн поклати глава.

— Не става дума за нищо подобно.

Тили издиша шумно през носа си. Зад дебелите стъкла на очилата, очите й се присвиха, докато тя размишляваше.

— Е, по-добре ще е да влезете. Иначе къщата ще изстине.

Последваха я в малка, прекалено топла дневна, в която миришеше на талк и на престояли бисквити. На екрана на големия телевизор, който заемаше централно място в стаята, течеше някакъв австралийски сапунен сериал.

— Ще трябва да изчакате малко — каза Тили. — Не искам да пропусна края. Ели е бременна от Брад, и сега той смята да каже на мъжа й, че бебето не е от него.

— Това ще е ужасен шок за Джейсън — отбеляза Дан, като се настани на дивана и впери поглед в телевизора. — Двамата с Брад са приятели от години.

Здраво стиснатите устни на Тили се отпуснаха и тя се усмихна.

— Харесвате ли сериала?

— Много го обичам — заяви Дан.

— Страхотно шоу е. Няма и една скучна минута. Припомня ми младите години.

Най-сетне се появиха надписите и зазвуча приятно затъпяваща музика. Тили намали звука и се обърна с лице към тях.

— Пък и най-често нямам никакво друго разнообразие, затова не ми се иска да пропусна нещо — поясни тя. — Е, какво те води при мен, Джейн Грешам?

Джейн беше напълно подготвена да разговаря за какво ли не, докато стигне до истинския повод за посещението си. Но в случая беше убедена, че няма смисъл да говори общи приказки с Тили Суейн — освен ако не решеше да коментира сапунени сериали, а познанията й по тази тема бяха крайно ограничени. А ако пък оставеше Дан да се развихри, съществуваше сериозна опасност да й се отще животът. Реши да заложи на по-драматично описание на собственото си проучване.

— Тежа, което правим, е всъщност нещо като търсене на съкровище.

Тили изсумтя.

— Тук няма да намериш съкровище, моето момиче.

Дан се ухили.

— Хайде де, госпожо Суейн. Вие като познавачка на сапунените сериали, би трябвало да сте наясно, че съкровищата имат обичая да се появяват на най-неочаквани места. Изслушайте това, което има да каже Джейн, преди да отхвърлите всякаква вероятност за подобно нещо.

— Аз изучавам творчеството на Уърдсуърт — започна Джейн. — Имам основания да вярвам, че някакъв пазен в тайна ръкопис е бил поверен на една от прислужниците в семейството на поета. Изключително ценен ръкопис — поема на Уилям Уърдсуърт, останала неоткрита досега. Ние двамата се опитваме да я открием.

Беше успяла да прикове вниманието на Тили.

— Значи този ръкопис би струвал доста, така ли?

— Би струвал много пари, така е. Но освен това откриването му би било истинска сензация — и телевизията, и вестниците ще се занимават с него. Този, който го открие, както и собственикът на ръкописа, ще станат знаменитости.

— Всичко това звучи добре, но защо разказваш тъкмо на мен за някакъв си скрит ръкопис?

— Прислужницата, на която е бил поверен този ръкопис, е била вашата пра-прапрабаба, Доркас Мейсън. Питах се дали вие сте чували нещо по този въпрос.

Цяла поредица от противоречиви чувства се изписаха по сбръчканото лице на Тили. Алчност, копнеж, разочарование.

— Ще ми се да бях чувала — каза тя с горчивина. — Добра работа щяха да ми свършат такива пари — и тя въздъхна дълбоко. — Губите си времето тук. Никога не съм чувала да се говори за нещо подобно. Нито дума.

Джейн разбра, че тя говори истината. Надигна се уморено и каза:

— Съжалявам, че ви обезпокоихме.

Дан също стана.

— Гаден живот, нали? — отбеляза Тили. — До тази сутрин не подозирах, че съм имала възможност да стана богата. А сега имам чувството, че са ми отнели нещо.

— Повярвайте ми, госпожо Суейн, не може да сте толкова разочарована, колкото съм аз.

Тили изсумтя презрително.

— Недей да бъдеш толкова сигурна. Не знаеш какво означава разочарование на моите години.

„Не е вярно, знам какво е“, мислеше Джейн, докато вървяха обратно към колата. „Знам какво е“.

Несъмнено сте останали с убеждението, че безрезултатното търсене на прибежище ме е обезверило. А всъщност стана точно обратното. Прецених, че след като аз не мога да открия Питкеърн с помощта на най-точните карти на адмиралтейството и най-прецизните навигационни инструменти, то и никой друг не би се справил. Проблемът обаче си оставаше — ако картите бяха погрешни, как щях да открия този остров, изолиран някъде сред хиляди квадратни мили водно пространство? Картарет открива Питкеърн през 1767 година, тоест четири години, преди Джон Харисън да получи кралската награда за своето безценно изобретение, с което се изчислява географската дължина. Въз основа на тези факти заключих, че Картарет най-вероятно не е изчислил съвсем точно дължината. Вземайки това предвид, определих зигзагообразен курс по продължение на меридиана. На 15 януари най-сетне видяхме острова на хоризонта. Наближихме го на свечеряване. Но това все още не бе краят на нашето пътуване. В продължение на още два дни корабът бе подмятан от бурното море, което не ни позволяваше да хвърлим котва. Доколкото виждахме, имаше само едно място на острова, където бе възможно да пристанем, и когато вълнението постихна, се отправихме натам през високите вълни на прибоя. Този остров щеше да бъде нашият дом — независимо от това харесваше ли ни или не.

29

За първи път, откакто бе напуснал Крит, Джейк се чувстваше толкова доволен от себе си. Срещата му с Джейн не мина лесно, но той бе очаквал нещо още по-лошо. Беше разбрала, че я е следил — това беше неприятно, но той смяташе, че е успял да оправдае поведението си по възможно най-убедителен начин. Обади се на Каролайн, доволен, че ще може да включи в отчета си и нещо по-интересно, освен сведения за смъртта на някаква пенсионерка.

— Здравей, скъпи — каза Каролайн. — Как вървят нещата?

— Днес най-сетне успях да разговарям с Джейн.

— Е, как мина?

— Мисля, че улучих верния тон. Утре ще обядваме заедно.

— Тя разказа ли ти за проучванията си?

— Още дори не ми е казала с какво се занимава тук. Не си разкрива картите. Но ми се струва, че ще успея да проникна под защитата й.

— Така или иначе, винаги можеш да прегледаш пощата й — отбеляза Каролайн. — Не забравяй да следиш съобщенията, които получава. А какво става със старците? Успя ли да посетиш още някого?

— Тази вечер ще се видя със следващата. Да се надяваме, че ще оцелее достатъчно дълго, за да мога да поговоря с нея за семейните й тайни.

— Именно. Не би трябвало да измират така, преди да си успял да измъкнеш от тях това, което ни е необходимо. А защо не се опиташ да убедиш Джейн да я съпровождаш, когато тя провежда своите разговори, след като вече има шансове да се сдобрите? Тя има по-близки отношения с местните, но ти пък можеш да се представяш като човекът с парите — заедно би трябвало да имате по-голям успех, отколкото ако работите поединично.

— Ще направя всичко по силите си — Джейк се надяваше по тона му да не личи доколко не е съгласен с такава идея. Сега, когато вече се опитваше наистина да се добере до ръкописа, бе започнал да се убеждава, че мекушавият подход на Джейн няма да й донесе очакваните резултати. За да пожелаят да разкрият семейните си тайни, хората се нуждаеха от доста по-сериозен стимул от обикновеното желание да доставят удоволствие на някаква университетска преподавателка, дори тя да е родена в същото село като тях. Считаше, че неговият подход гарантира далеч по-добри резултати, а не му се искаше Джейн да присъства, когато той го прилага.

— Има ли някакви новини по въпроса дали загадъчният труп действително е Флечър Крисчън?

— Не съм чувал нищо, а ако имаше някаква новина, неминуемо щях да я науча. Тук новините се разпространяват за секунди.

— Щом е така, най-добре ще е да се видиш с антроположката. Може вече с нея да се е свързал някой, който има интерес към това, което търсим и ние — някой, който е достатъчно проницателен да прецени, че идентифицирането на тялото може да увеличи допълнително стойността на ръкописа. Уведоми ме, ако има нещо ново — и тя затвори телефона.

След края на разговора Джейк изпита странна празнота. Този път разговорът с Каролайн не бе събудил у него оживлението, което изпитваше в началото на връзката им. Връзката им сякаш незабелязано беше придобила изцяло делови измерения, които не предвиждаха място за удоволствия. Неприятното бе, че той започваше да се пита доколко изобщо я харесва — като се изключеше секса.

Той сви рамене, пропъждайки тези мисли, включи лаптопа и влезе в пощата на Джейн. Трябваше да бъде внимателен, за да не стане така, че тя да се опита да влезе в пощата си и да установи, че е блокирана, защото вече е онлайн. Но доколкото му беше известно, у тях в шест часа цялото семейство сядаше да вечеря, следователно сега тя би трябвало да бъде с останалите в кухнята. Отвори направо изпратените съобщения и откри мейл до Антъни Катоу. Четейки, Джейк разбра, че не е бил разкрит, но същевременно установи, че Джейн и Дан се преодолели препятствието, създадено от погрешното изписване на фамилното име и че се бяха добрали до имената на потомците на Доркас. Трябваше да се постарае да не изпуска Джейн от очи.

Изключи лаптопа и реши да пийне нещо в бара, преди да тръгне към Грасмиър, за да разговаря с Тили Суейн. Седна на едно от столчетата пред полупразния тезгях на бара и си поръча бира „Текстън“. Барманът, обзет от пристъп на разговорливост, се осведоми дали му харесва престоят във Фелхед. Поговориха за какво ли не, докато най-сетне Джейк попита небрежно:

— Чува ли се нещо ново за трупа в тресавището?

Барманът поклати глава.

— Аз поне не съм чувал. Но съвсем случайно човекът, който ви трябва, ако се интересувате от този въпрос, е тук, в кръчмата — и той посочи някаква жена, седнала на масата в единия ъгъл. Разглеждаше съдържанието на някаква папка, дългата й кестенява коса скриваше лицето й. — Това е доктор Уайлд, тя се занимава с тялото — като онази, героинята от „Ням свидетел“. Знаете ли, сега снимат телевизионен филм с нея.

— Чудя се дали ще е удобно да отида при нея и да я поразпитам.

Барманът му смигна.

— На ваше място бих побързал. Тя вероятно чака местния представител на закона.

— Но нали тялото е много старо — полицията не би могла да проявява интерес към него?

— Единственото тяло, към което инспектор Ригстън проявява интерес, е нейното. Разправят, че били гаджета.

— Аха, разбирам — Джейк слезе от столчето. — Тогава ще побързам да говоря с нея, докато той не е дошъл.

Застана до масата на Ривър и се покашля. Тя вдигна глава. „Хубави сиви очи“, каза си той.

— Доктор Уайлд? Казвам се Джейк Хартнел. Извинете, че ви безпокоя, но исках да попитам дали може да ми отделите малко време, за да поговорим за мъртвеца от тресавището.

— Журналист ли сте, господин Хартнел?

Джейк поклати глава.

— Не, аз съм специалист по стари ръкописи. И работата ми предполага известен интерес към вашия случай.

— Звучи интересно. Защо не седнете? — Когато Джейк се разположи срещу нея, тя продължи: — Защо един специалист по стари ръкописи ще се интересува от моя мъртвец от тресавището? При тялото не са били открити никакви документи.

— Нещата са малко по-сложни — отвърна Джейк. — Вероятно вече са ви задавали въпроса дали е възможно тялото да е на Флечър Крисчън?

Ривър се засмя.

— Няколко пъти. Започва да става еднообразно. А отговорът е, че на този етап още не знам. Съществуват няколко интересни съвпадения, но докато не направя истински ДНК-анализ с материал от негови преки потомци, не мога да бъда сигурна дали е Флечър Крисчън или не. Въпреки всичко обаче продължавам да не разбирам какво у него може да буди интереса ви.

— Знаете ли, дочух слухове за съществуването на един много интересен ръкопис, чиято автентичност може да бъде доказана, ако знаем със сигурност, че Флечър Крисчън се е върнал в Езерната област — отвърна Джейк.

— Звучи много загадъчно.

— В моята работа се налага известна дискретност.

Ривър се усмихна.

— В моята също. Е, значи някой издирва мемоарите на Флечър Крисчън, така ли?

Джейк се разсмя.

— Опитвате се да измъкнете информация.

— Разбира се — нали такава ми е работата, да интерпретирам следи. Развивам теории и проверявам дали пасват на фактите. Е, това ли издирвате?

Джейк поклати глава.

— Иска ми се да можех да ви кажа, но всичко е все още в начална фаза.

— Е, ако се окаже, че на дисекционната маса е господин Крисчън, не само вие ще бъдете във възторг.

— Ще станете телевизионна знаменитост.

Ривър поклати глава.

— Това не ме вълнува толкова, колкото възможността да завоювам стабилни професионални позиции — тя погледна някъде над рамото на Джейк и лицето й грейна. — Здравей — каза тя, гледайки все така някъде зад него. Джейк се обърна и видя, че зад него се е изправил висок, едър мъж, от онези, които е препоръчително да бъдат заобикаляни от далече. А този тук оглеждаше Джейк с доста недружелюбно изражение. — Юън, това е господин Хартнел. Интересува се от трупа в тресавището.

Ригстън се усмихна.

— Има ли някой, който да не се интересува? А какво точно интересува вас, господин Хартнел?

Джейк се изправи. Нещо у този мъж налагаше да му се дават точни отговори. Не беше очаквал да попадне на такъв представител на закона в това забутано място.

— Интересува ме дали той е Флечър Крисчън — отвърна Джейк.

— Да, този въпрос вълнува всички ни — каза Ригстън и се обърна към Ривър. — Съжалявам, че те накарах да чаках, забавиха ме в последния момент. — После допълни обръщайки се към Джейк:

— Налага се да ни извините, запазил съм маса за вечеря.

Ривър събра документите в папката си.

— Беше ми приятно да се запознаем, господин Хартнел. Да си пожелаем взаимно успех — тя го потупа по ръката, когато мина край него. Джейк ги проследи с поглед, обзет от любопитство. Никога не би предположил, че са двойка. Тя правеше впечатление на нестандартна личност, прекалено ефектна за приятелка на полицай. Неволно се запита каква ли е в леглото. Упрекна се мислено, допивайки бирата си. Имаше далеч по-важни задачи, върху които трябваше да се съсредоточи, вместо да се занимава със сексуалния живот на хората. Предстоеше му среща с Тили Суейн, която можеше да промени и неговия, и нейния живот.

Мракът, долетял на крилете на ниските облаци, вече се бе спуснал над възвишенията. Алан Грешам влезе в кухнята малко преди шест, потривайки ръцете си, премръзнали от студа и влагата.

— Какво ще кажете, да отидем да хапнем по една пица и после на кино? — обърна се той към Джуди, Дан и Джейн, които пиеха чай край печката.

— Чудесно — отвърна Джуди. — Сготвила съм пиле с къри, утре ще бъде дори по-вкусно.

— Съжалявам, Алан, но тъкмо се канех да потеглям — каза Дан. — Връщам се в Лондон, утре трябва да поема часовете на Джейн.

— За което съм ти много благодарна. Какво дават, татко? — попита Джейн.

— Нямам представа — Алан порови в коша със списанията, докато измъкна брошура от кинокомплекса „Дзефирели“ в Амбълсайд, в който имаше и пицария. — Виж сама — допълни той.

Джейн хвърли поглед на програмата. Беше гледала единия филм и нямаше никакво желание да види другия.

— Вървете без мен — каза тя. — Чака ме още много работа.

Джуди се опита да я убеди да тръгне с тях, но Джейн беше категорична. Беше преценила, че тяхното излизане означава два часа свобода за Тенил, след като Дан бе решил твърдо да потегли незабавно за Лондон.

— Ще се върна утре — обеща той.

След като всички излязоха, Джейн реши да изчака двайсетина минути, преди да отиде при Тенил. Междувременно можеше да се опита да установи контакт с Джон Хамптън. Беше мислила много дълго по въпроса, но така и не измисли нищо по-добро от това, което й предложи Тенил.

Обади се на „Справки“ и поиска телефонния номер на Норийн Галагър. Съседката й вдигна слушалката след няколко позвънявания.

— Госпожа Галагър? — попита Джейн. Знаеше, че тежкото дишане отсреща не е тревожен признак, ирландката винаги хриптеше така.

— Кой се обажда? — попита съседката й.

— Джейн Грешам — аз живея в апартамента до вашия.

— Всичко е наред, да знаете. Не им позволих да ви разбият вратата. Обясних, че сте почтена жена. Не разбирам накъде е тръгнал този свят, щом полицаите взеха да вършат работата на апашите — жената замълча и се разкашля.

— Благодаря ви. Добре е човек да може да разчита на съседите си.

— Точно тук има много малко съседи, на които лично аз бих разчитала — така си е. Но вие бъдете спокойна, в апартамента ви всичко е наред, освен това мисля, че вашата приятелка се измъкна успешно.

— Приятелката ми ли?

— Онова чернокожо момиченце, което постоянно идва на гости у вас. Отвлякох вниманието на полицая, за да може тя да излезе. В края на краищата, повече от ясно е, че това хлапе няма да тръгне да убива, нали?

Джейн се почувства напълно объркана, но прецени, че ако поиска по-подробно обяснение, това само ще усложни нещата.

— Убедена съм, че сте постъпили правилно, госпожо Галагър. Вижте, искам да ви помоля за една голяма услуга. Ваше право е да ми откажете, разбира се.

— Казвайте, приказките пари не струват. Ако мога, ще ви помогна.

— Трябва да предам нещо на един човек, който живее в комплекса… на Джон Хамптън.

Мълчанието отсреща бе нарушавано само от хрипливото дишане на Норийн.

— На Чука ли? — попита тя най-сетне.

— Да, но това не бива да ви безпокои. Срещала съм се с него, той знае коя съм.

— От това няма да ми стане по-лесно, да знаете. По-добре е хора като него да не ви познават.

— Не се безпокойте, госпожо Галагър. Знам какво правя.

Норийн изсумтя.

— Според мен нямате никаква представа в какво се набърквате. Този човек може само да създава проблеми, това трябва да ви е ясно.

— Обещавам да не ви навличам никакви проблеми. Трябва само да му предадете, че моля да ми се обади.

— И какво да направя, да пъхна бележка под вратата му, така ли? Трябва ли да слагам отдолу името си или нещо такова?

— Не, не, само молба да се обади на доктор Джейн Грешам.

— Защото за него се говорят страшни работи. Не ми се иска да му се изпречвам на пътя.

— Не рискувате нищо. Той ще се радва да получи вест от мен, гарантирам ви.

Госпожа Галагър въздъхна шумно.

— Знаете ли къде живее?

— Блок Б, апартамент осемдесет и седем.

— Е, хайде, дайте ми и телефона си. Ще го направя още тази вечер — преди да съм се уплашила дотолкова, че да се откажа.

Джейн продиктува номера на мобилния си телефон, после го повтори за по-сигурно.

— Вие сте истинско съкровище, госпожо Галагър — каза тя. — Няма да забравя добрината ви — наистина ми правите неоценима услуга.

— А вие се пазете. Жена като вас не бива да има вземане-даване с такива като Чука.

Джейн успя да приключи разговора, след като обеща да посети госпожа Галагър, когато се върне в Лондон. Остави слушалката с въздишка на облекчение. Нямаше представа какво са забъркали Тенил и госпожа Галагър, а не искаше и да узнае. След няколко минути вече отваряше вратата на кланицата и насочваше лъча на фенерчето към примигващата Тенил.

— Искаш ли да дойдеш за няколко часа в къщата? Дан си замина за Лондон, а родителите ми отидоха на кино в Амбълсайд. Ще се върнат чак след десет. Можеш дори да се изкъпеш, ако искаш.

Тенил светкавично се измъкна от спалния чувал.

— Сууупер — провлече тя ухилено. — Почнах да се побърквам тук. На светло се търпи, но сега мръква толкова рано! Не знаех колко тъмно може да стане тук, извън града.

Тенил отиде с Джейн в кухнята и веднага се залепи за топлата печка.

— Страхотно — заяви тя, оглеждайки кухнята. — Какъв късмет имаш само — да живееш на такова място!

— Знам — отвърна Джейн. — Може пък някой ден да ми дойдеш на гости, когато цялата тази бъркотия се забрави.

— Това вече наистина ще е невероятно — каза Тенил.

— Между другото, уговорих госпожа Галагър да отнесе на баща ти бележка с молба да ми се обади. Да се надяваме, че той ще има някаква идея как да убедим полицията в невинността ти.

Тенил се намръщи.

— Не ми се иска да помисли, че не съм му признателна за това, което направи.

— Хайде да не говорим за това. Искаш ли да напълня ваната? И да ти приготвя някакво топло ядене?

— Душът ми е достатъчен, не си падам много по вани. Но нещо топло за пиене ще ми дойде добре — кафе, ако може. — Тенил следеше с поглед Джейн, докато тя пълнеше чайника и го слагаше на печката. — Всъщност така и не те попитах защо изобщо се върна тук?

— Тук съм в научна командировка. Трябват ми някои данни, които мога да намеря единствено тук.

— За какво ти трябват? Хайде, Джейн, дай ми възможност да мисля за нещо друго, освен за кашата, в която съм се забъркала. Кажи ми върху какво работиш. Нали знаеш колко се интересувам от тези неща.

Джейн забеляза колко оживено блестяха очите на Тенил и не събра сили да й откаже желаното удоволствие. Наля кафе на нея и на себе си, а после двете седнаха край масата и тя разказа на Тенил цялата история. Показа й дори родословните дървета, за да обясни на какъв принцип е подреждала имената в списъка с потомците, с които искаше да разговаря. Тенил я прекъсна само няколко пъти с удивително уместни въпроси — през останалото време я слушаше захласнато.

— Ама това е жестоко — възкликна тя, когато Джейн приключи. — Само че с добро поведение няма да постигнеш нищо, нали ти е ясно.

— Какво искаш да кажеш?

— Ако този ръкопис съществува, не ми се вярва никой в семейството да не е чувал нищичко за Доркас и за документите, които е пазела. Следователно, ако има такова нещо, те го пазят в тайна — като някаква семейна реликва, която им е била поверена. Или пък са преценили, че ръкописът всъщност не им принадлежи по право, и затова си траят. И в двата случая няма да кажат „Здрасти, Джейн, откога чакаме някой да дойде и да ни попита за ръкописа“. Много по-вероятно е да си кажат „Да му се не види, някой е надушил семейната тайна, я да се съберем и да помислим как да го отклоним от вярната следа“. Можеш да бъдеш мила и любезна, колкото си искаш, но няма да успееш да пробиеш.

— Така ли мислиш? Защо според теб ще държат да пазят ръкописа в тайна след толкова много години?

Тенил сви рамене.

— Кой ги знае. Ама хората откачат на тема семейни истории. Знам, че е така.

— Е, какво предлагаш тогава? — попита мрачно Джейн.

— Не мога да предложа нищо, което би ти се понравило, сестро — каза сухо Тенил.

Преди Джейн да успее да й отговори, телефонът иззвъня. Тя трепна, погледна часовника и възкликна:

— О, по дяволите, колко късно е вече! — после каза в слушалката: — Ало?

— Джейн? Джими се обажда, Джими Клулоу. Нали не е прекалено късно? Знам, че тук хората си лягат рано.

Разговорът отклони вниманието на Джейн и тя не забеляза как Тенил пъхна някакво листче под якето си.

— Не, не е късно, Джими. Би ли почакал малко? — Джейн покри микрофона с ръка и каза тихо на Тенил. — Трябва да се прибираш, родителите ми ще си дойдат всеки момент.

Тенил кимна.

— Благодаря, беше много готина вечер. Ще се видим утре, нали? — и се упъти към вратата.

— Утре — Джейн й махна с ръка, после заговори отново в слушалката. — Извинявай, Джими, трябваше да сваля нещо от печката, за да не изкипи. Наистина съжалявам за това, което стана сутринта.

— Изобщо не се притеснявай. Алис поначало е сприхава, а тази сутрин съвсем не беше в настроение. Знаеш ли, исках да поканя теб и твоя приятел, Дан, да вечеряме утре заедно.

— Звучи чудесно, но Дан замина за Лондон и няма да се върне преди осем вечерта.

— Тогава ще дойда да ви взема към осем и половина. Съгласна ли си?

— Разбира се.

Двамата поговориха още малко, после се сбогуваха. Джейн затвори усмихната телефона. С един куршум — два заека. Печелеше съюзник за опитите си да проникне в историята на рода Клулоу, а пък ако утре Джейк я поканеше и да вечерят заедно, имаше причина да отклони поканата.

Положението като че ли се подобряваше.

Докато обхождахме острова, който бяхме избрали за свой дом, ни стана ясно, че тук и преди са живели хора. Открихме следи от пътеки, утъпквани някога през храсталаците, както и обрасли следи от някогашни градини по източните склонове. Червеникавата земя ни се стори плодородна, открихме и много от познатите ни вече местни растения, които щяха да ни трябват, за да осигурим най-необходимото за живот — онези храсти, чиито плодове горят като свещи, палми, с чиито листа щяхме да покрием колибите си, достатъчно диворастящи плодове и зеленчуци. Вода, годна за пиене, имаше в изобилие. Накратко казано, имахме подръка всичко, което ни беше необходимо. Първоначално щеше да ни бъде доста трудно, но аз вярвах, че с усилен труд и след като разполагахме със свободата си, ще успеем да постигнем нещо изключително. При обиколките на острова открихме още едно удобно за приставане място, в източната част на острова, закотвихме „Баунти“ там и започнахме да се готвим за живота си в нашия нов рай. Бях обзет от такава радост след пристигането ни тук, от такъв възторг пред обещаващото бъдеще, та забравих, че във всеки рай неминуемо има и змия.

30

Карането на колело без светлини посред нощ в Лондон бе равносилно на самоубийство. Но пък и нощите в Лондон не бяха истински нощи. Не като тук, мислеше си Тенил, пуснала колелото по инерция от Фелхед надолу към главния път. Сега, когато имаше облаци и не се виждаха звезди, тук човек имаше чувството, че се движи под земята. Представи си, че се намира в метрото и кара колело по неосветени, притихнали и пусти тунели. Тогава единствените живи същества, освен нея биха били плъховете. Предполагаше, че и тук наоколо има животни, тръгнали по нощните си дела, да дебнат, да убиват и да бъдат убивани. Но техните зони на действие не се пресичаха, между тях и нея нямаше нищо общо.

Когато стигна главния път, тя зави към Грасмиър. Беше лесно да открие Дъв Котидж — къщата се намираше на главния път, а имаше и достатъчно табели и пътепоказатели. Тенил се отби от пътя и подпря колелото на Джейн на стената. Запристъпва дебнешком около къщата, представяйки си Уърдсуърт там, вътре, как пише, облегнат на подлакътника на креслото си, спира за миг, замисля се и после продължава. Особено се чувстваше човек, като си помислеше за всичко, написано между тези стени. В самата къща нямаше нищо забележително. Нищо не би те накарало да спреш и да си кажеш „Брей! Тук трябва да е живял някой по-специален човек“.

Върна се при колелото, мислейки какъв късмет извади, че го беше забелязала през открехнатата врата на една от пристройките, когато Джейн я водеше към къщата. Още тогава си помисли, че може да го вземе назаем за една нощна разходка. Готова беше на всичко, за да се измъкне от онази кланица — имаше чувството, че ще се побърка там. Знаеше, че няма никакъв смисъл да иска позволение от Джейн, затова бе решила да изчака до полунощ, а после да се измъкне и да покара колелото наоколо. После, когато Джейн й разказа за търсенето на ръкописа, програмата й се промени напълно.

И ето я тук, в един часа след полунощ — единственият буден човек наоколо. Тенил се отклони отново от главния път и влезе в селото. Тогава осъзна за първи път, че планът й не е толкова лесно изпълним, колкото изглеждаше първоначално. Нямаше никаква представа къде може да е къщата на Тили Суейн, но беше предположила, че няма да й е толкова трудно да я намери в такова малко село. Само че досегашният й опит беше свързан с Лондон, където имената на улиците са написани ясно на табели, а дори в комплекси като Маршпул на вратите има номера. Грасмиър беше нещо съвсем различно. Несъмнено беше красиво селце. Но не беше строено, с цел да улесни живота на озовали се тук външни хора. Някои от уличките не бяха обозначени по никакъв начин, повечето къщи нямаха номера, а имена. Разбира се, нямаше и кого да попита.

Най-сетне откри карта на селото в стъклена витрина, поставена пред магазина за сувенири. Беше почти невъзможно да я разчете, но Тенил се постара доста, докато най-сетне успя да предположи как би стигнала до къщата на Тили Суейн. Върна се обратно на главния път, после зави на юг. И действително я намери — в самия край на селото.

В нито една от четирите къщи не се виждаше светлина. Тенил остави колелото при входа на вътрешната градинка и тръгна към къщата на Тили, като внимаваше да не излиза от сенките. Движеше се покрай стените на къщите, пристъпвайки леко като котка. Когато стигна целта си, започна да преценява възможностите.

Към градината гледаха плъзгащи се френски прозорци, за които бе чувала, че лесно излизат от релсите — но не разполагаше с лост, пък и не й се искаше да рискува да вдигне шум. Оставаше задният вход, но вратата там изглеждаше доста солидна, със здрава секретна брава. Когато беше по-малка, я бяха учили как се отварят брави, но оттогава беше минало доста време, пък и сега не разполагаше с необходимите инструменти — имаше само пинсети и малко здрава тел от бараката, където беше прибрано колелото. Можеше и да се справи, но не й се искаше да опитва. Най-голямата й надежда бяха тежките саксии, наредени на земята пред френските прозорци. Възможно беше Тили да оставя резервен ключ под някоя от тях — това беше много често срещано скривалище.

Тенил приклекна и започна да накланя саксиите една след друга, опипвайки земята под тях. Късметът й излезе на четвъртата. Измъкна изпод нея ключа и се ухили. Избърса го в панталона си от полепналата пръст и тръгна към задната врата.

След няколко минути се принуди да признае поражението си. За каквото и да беше този ключ, той не беше за задната врата.

— Майната му — измърмори тя.

Единствената друга възможност беше да опита предната врата, изложена на погледите на всеки страдащ от безсъние пенсионер, който решеше да надникне през прозореца. Е, какво пък, щом нямаше друг изход, трябваше да започва.

Отиде до предната част на къщата и се опита да завърти ключа. Ключалката поддаде безшумно и само след секунди тя се озова в антрето. Вътре миришеше на стара жена, беше тъмно и тихо. Тя тръгна полека по коридора и погледна в първата стая отляво — очевидно дневната. Подходящо място за начало на търсенето. Притвори вратата зад себе си и се озова в пълен мрак. Заопипва стената, намери ключа за лампата и я запали. Ако някой видеше светлината, вероятно щеше да реши, че Тили не може да спи — така поне се надяваше Тенил.

Озърна се бързо — до едната стена имаше старомоден бюфет и тя веднага се насочи към него. И двете чекмеджета бяха претъпкани с всевъзможни хартии. Тенил измъкна първата купчина и започна да се рови в нея. Сметки, квитанции, картички, застрахователни полици, завещание в плик с печат на адвокатска кантора. Нищо интересно. Претърсването на второто чекмедже също беше безрезултатно. Не можеше да разбере с каква цел човек би пазил сметките си за ток от осемдесетте години.

Пое си дълбоко дъх. Спалнята беше мястото, където старата жена би скрила нещо наистина важно. Но нямаше как да я претърси. Все пак, можеше да хвърли един поглед.

Изгаси светлината и излезе отново в коридора. Вратата точно отсреща беше затворена — тя отиде при нея и я отвори много бавно и внимателно. Това несъмнено беше спалня, но завесите на прозореца бяха дръпнати, а леглото — празно. И все пак беше повече от ясно, че това е спалнята на Тили. Всички предмети, обичайни за нощното шкафче на възрастта жена, си бяха там — две книги, чаша с вода, калъфче за очила. На един от столовете имаше небрежно захвърлена жилетка. Тенил усети внезапен хлад в стомаха си. Къде беше старата жена? Не виждаше къде би мота да бъде.

Не мисли сега за това, каза си тя. Може да е отишла на гости на роднини. Или каквото и да е там. Основното е, че явно не си е у дома, а това означава златна възможност за търсене. Тенил спусна завесите, запали лампата в спалнята и се зае с претърсването.

Двайсет минути по-късно си призна, че и тук няма нищо. Единствените ръкописи, които откри, бяха няколко стари писма, вързани с червена панделка, попадна и на брачно свидетелство на Доналд Суейн и Матилда Клулоу. Погледна часовника си. Наближаваше два часа. Време беше да тръгва оттук, ако искаше да прерови и къщата на Едит Клулоу. Оставаха само банята и кухнята, но не й се вярваше някой да крие документи на такива места.

Изгази лампата, дръпна отново завесите и излезе също така безшумно, както беше влязла. Върна ключа на мястото му и се качи отново на колелото. По всичко личеше, че Тили Суейн беше казала истината.

Потегли обратно с колелото по тихите улички. Не срещна никого — само един камион с лого на някакъв супермаркет, който се движеше в обратната посока. Далеч по-трудно беше да се изкачваш с колелото по пътя нагоре към Фелхед, но Тенил беше упорита. Селото беше притихнало и потънало в мрак — светеше само един фенер до моравата в центъра. Тенил отново спря, за да огледа картата си и списъка с имената и адресите, който беше успяла да присвои по-рано вечерта. Покойната Едит Клулоу беше живяла в Лангмиър Стайл — според картата селото се намираше на още една миля нагоре по склона. Не беше далече, но и пътят нямаше да е кой знае какво удоволствие, ако се съдеше по картата. Тенил въздъхна, качи се отново на колелото и потегли нагоре по хълма. Щеше да бъде в страхотна форма, когато се върнеше в Лондон.

Не се затрудни особено да намери Ларк Котидж. Този път зави с колелото направо към задния вход. Предполагаше, че къщата е празна, а не й се искаше някой да мине отпред и да види колелото. Местен жител би намерил това за подозрително, и със сигурност веднага щеше да се обади в полицията.

Този път нямаше късмет със задната врата, затова пък се оказа, че кухненският прозорец не е бил добре затворен и тя можа да го повдигне достатъчно, за да се промуши през отвора. Приземи се в умивалника с трясък и застина, затаила дъх. Никакъв друг шум не наруши тишината.

Претърсването на дома, където бе живяла Едит Клулоу, й отне доста повече време. Тази жена беше трупала какво ли не — можеше да засрами всяка катерица. Тенил се питаше дали старицата бе чувала някога, че е възможно да се дава хартия за вторични суровини. Имаше кутии със снимки, чекмеджета, претъпкани до пръсване със снимки и картички, дебела папка с вътрешни джобове, в която бяха събрани вероятно всички официални документи, получавани някога от Едит и Дейвид. Откри семейната Библия в нощното шкафче, върху купчина листове с бележки за детството на Едит в Сийтолър. Под бележките имаше папка с изрезки от вестници, свързани с всичко по-забележително, правено от семейството — от участие в срещи на местни футболни отбори до прегледи на овчарски кучета и панаири на селскостопанска продукция. Но никъде не се споменаваше нищо за Уилям Уърдсуърт или за Доркас Мейсън.

Когато Тенил приключи, беше почти четири сутринта. Знаеше, че трябва да изчезне, преди светът наоколо да е започнал да се разбужда. Междувременно беше забелязала, че тукашните жители считат за нещо съвсем естествено да стават посред нощ от леглата си, и да тръгват да кръстосват наоколо, яхнали трактори. Прибра последния куп снимки в една пирографирана дървена кутия, и излезе по същия начин, по който беше влязла.

Само след петнайсет минути беше вече в кланицата, след като бе прибрала колелото в бараката. Пропълзя в спалния чувал с чувството, че е свършила добра работа тази нощ. Добре де, наистина не бе открила нищо. Но сега вече две имена от списъка наистина можеха да бъдат задраскани.

Джейн пиеше втората си чаша кафе, когато баща й влезе в кухнята с потиснат вид. Носеше сутрешната поща. Джейн знаеше, че той вече се беше качвал до пасището, за да види един овен, за когото се съмняваше, че развива инфекция, затова попита:

— Е, какво става, ще трябва ли да викаш ветеринаря?

За момент той я изгледа неразбиращо, после каза:

— А, за овена ли? Не, той е добре. Ветеринарят и без това идва в четвъртък на редовна визита, тогава ще помоля да погледне и него.

— Това е добре. Като видях изражението ти, реших, че болестта се е влошила.

— Честно казано, това, което Адам ми каза току-що, ме накара да забравя напълно овена — каза Алан, отиде до хладилника и си наля чаша мляко.

Откакто Джейн се помнеше, Адам Бланкъншип разнасяше пощата във Фелхед, а микробусчето му привличаше като магнит новините за всичко интересно, случващо се на мили околовръст.

— Лоши новини ли има? — попита Джейн.

Адам я погледна изкосо.

— Ти беше вчера при Тили Суейн, нали? Долу в Грасмиър?

— Да, защо? Да не би да се е оплаквала от мен?

Алан седна срещу нея.

— Тили вече няма да се оплаква от когото и да било, мила. Починала е снощи.

Джейн го изгледа стреснато, с разширени очи.

— Какво? Но тя изглеждаше много добре вчера! Като изключим артрита, ми се стори много жизнена.

Алан разпери безпомощно ръце.

— Беше стара. Стават такива неща.

— Знаят ли вече от какво е починала?

Алан поклати глава.

— Адам не знаеше подробности. Доколкото разбирам, сутрин артритът я е мъчел най-много, затова домашната помощница идвала рано, за да й помогне да стане и да се измие. Когато жената пристигнала тази сутрин, открила Тили на пода в банята, студена като лед. Може да е паднала, може да е получила инфаркт или инсулт.

— Горката жена. Не е много приятен начин да си отидеш — да лежиш на пода в банята, докато животът постепенно те напуска. Ужасно е дори да се помисли. Да умреш сам би трябвало да е достатъчно тежко, без освен това да губиш и достойнството си.

Алан плъзна пръст нагоре-надолу по чашата.

— Не мисля, че в смъртта има някакво достойнство, независимо от това как идва. Целта ни би трябвало да бъде да живеем с достойнство.

Джейн не намери какво да му отговори.

— Малко е плашещо, не намираш ли? Два смъртни случая в рамките на няколко дни. Струва ми се много за толкова ограничена територия. Особено като вземеш предвид, че и двете починали жени са свързани с моите издирвания.

Алан сви рамене.

— Обикновено съвпадение. Не знам защо става така, но старите хора често измират така, на групи. Отиде ли си един, сякаш още двама-трима решават да го последват. Не намирам нищо странно в това, че двете бяха от едно и също семейство. Тук всички са в някакви роднински отношения помежду си. Не забравяй, че ти самата си в кръвна връзка с половината жители на това село.

— Предполагам, че си прав — Джейн допи кафето си и стана. — Време е да тръгвам. Отивам да поговоря с двама души в Кезик.

— Къде е майка ти?

— Бере бъзов плод.

— Стана ли вече време да се обират бъзовите храсти? Годините вървят все по-бързо.

Джейн целуна баща си по бузата.

— Стига си се преструвал на стар.

Алан се усмихна накриво.

— Кой казва, че се преструвам?

Час и половина по-късно Джейн се сбогуваше със съвсем истински старец. Еди Феърфийлд беше на осемдесет и две години, толкова слаб, че изглеждаше чуплив, със сълзящи очи и загрубяла кожа на лицето. Сребристобялата му коса жълтееше тук-там от дима на лулата, който постоянно го обгръщаше като облак.

— Спрях да пуша, когато навърших петдесет години — обещах си, че ако ги докарам до осемдесет, ще пропуша отново. И това е най-доброто решение, което съм вземал някога — какво друго удоволствие ми остава сега — бе казал той, след като поиска учтиво разрешение от Джейн да запали лулата си. — Не ми стигат силите да стигна до края на улицата, проклет да съм, ако помня какво съм ял снощи. Дъщеря ми ми носи топла вечеря, в противен случай сигурно нямаше и да се сещам, че не съм се хранил. Синът ми искаше да ме прати в старчески дом, но аз му обясних, че докато съм жив, смятам да остана под собствения си покрив. Били ли сте в някой от тези старчески домове?

Джейн едва успя да отвърне, че е била, и той започна отново:

— Един куп бабички, които само седят и се взират в пространството. Има и други, напълно побъркани, които са си внушили, че са отново на осемнайсет години. Никой мъж не е в безопасност от тях, да знаете. Човек би казал, че ще изгубят интерес към тези работи, ама няма нищо подобно — той й смигна и се усмихна. — Ако бяха толкова лесни, когато наистина бяха на осемнайсет, щяха да зарадват доста момчета.

Беше настоял да й направи кафе — то се оказа слабо, с много мляко — а после докрета до кухнята и донесе чиния с шоколадови бисквити.

— Такова хубаво младо момиче не идва всеки ден у дома — каза той. — Бих могъл поне да се постарая да ви посрещна както трябва…

Когато Джейн най-сетне успя да заговори и да му обясни повода за посещението си, той се развълнува.

— Да, чувал съм за туй момиче, когато бях малък — каза той. Връщането към миналото като че ли го караше да се връща и по-подчертано към местния говор.

Джейн потръпна от вълнение. Възможно ли бе да наближава краят на нейните търсения?

— Наистина ли? — попита тя. — И какво сте чували?

Той притвори очи.

— Чакайте да си спомня. Баба ми Бийти ми е разправяла за нея. Моминското й име беше Клулоу, Биатрис Клулоу — беше родена през 1880 година. Тя била най-голямата от четирите деца на родителите й, Артър и Ани. Първа била Биатрис, после Алис, която си останала у дома, така и не се омъжила. Едуард, който загинал по време на втората битка при Ипр, нямал деца, поне ние не знаем нищо подобно — той смигна заговорнически на Джейн. — Макар че с онез там французойки човек не може да бъде сигурен, нали? И най-сетне Артър Младши. Та таз Доркас, дето питате за нея, тя им била баба. И явно и тя обичала да разказва за стари времена, като мойта баба Бийти. — Старият човек отвори широко очи. — Тя все разправяше за баба си Клулоу — на мен и на Ани, с нея бяхме близнаци. Виж ти, не бях се сещал за тез неща от години — той се усмихна тържествуващо, явно доволен от паметта си.

— А какво ви е разказвала за Доркас? — попита Джейн, опитвайки се да прикрие нетърпението си.

Той изду устни и изпухтя.

— Ами повече говореше за по-късните години от живота й — когато овдовяла и отглеждала сама децата. Но помня как Бийти казваше, че баба й, Доркас искам да кажа, била доверена прислужница в семейството на Уърдсуърт. Казваше, че баба й била в къщата, когато Уилям Уърдсуърт издъхнал, и че все разправяла колко било тъжно да видиш такъв благороден човек в безпомощно състояние — той поклати глава. — Само това помня.

Поговориха още известно време, но скоро стана ясно, че Джейн е изчерпала залежите на паметта му докрай. Еди Феърфийлд не помнеше нищо за някакви семейни документи или за тайна, свързана с Доркас. Спомените му съхраняваха единствено това, което самата тя бе разказвала като най-интересно за себе си — че е била край смъртното легло на Уили.

Беше повече от ясно, че Еди Феърфийлд е склонен да си говорят така цял ден, но Джейн не беше забравила уговорката да обядват с Джейк, така че успя да се измъкне десетина минути преди часа на срещата.

Тя тръгна по главната улица в малко по-оптимистично настроение. Тази сутрин беше отбелязала някакъв напредък. Дори наученото да не й гарантираше нищо друго, поне можеше да бъде сигурна, че именно потомците на този род са хората, които й трябват. А сега щяха да обядват с Джейк. Въпреки решението да не му се доверява, не можа да предотврати приятното вълнение, предизвикано от тази мисъл. Това съвсем не означаваше, че би се поддала отново на неговата привлекателност.

Разбира се, че не.

Първите дни на Питкеърн бяха страшно мъчителни. Лятото беше в разгара си, затова и свалянето на всички полезни вещи от кораба ни в горещината беше тежка работа. Въпреки това всички проявяваха еднаква готовност да помагат за пренасянето на стоки и вещи на брега. Най-сетне, след като успяхме да свалим всичко, което можеше да бъде отнесено, оставихме „Баунти“ да заседне под една 700-футова скала и го запалихме, за да не би да ни открият по кораба. Дървената част изгоря докрай, чак до медните обшивки, и накрая, блъскан от водите, корабът потъна на дълбочина десет фута. Сега вече не ни оставаше нищо друго, освен да уредим живота в нашата колония възможно най-хармонично. Разделихме земята на девет равни дяла, всеки от които се падна на един от белите мъже. Решихме туземците да нямат собствена земя, а да ни служат, тъй като това бе по-подходящо за детинския им манталитет. Първоначално сглобихме груби заслони от корабни платна и клони, но скоро, сякаш за да подчертаем решението си да успеем, построихме постоянни жилища от греди. Сетне, девет месеца след като слязохме на острова, жена ми Изабела роди първото ни дете, Търсди Октоубър Крисчън, което като че ли затвърди връзката между нас и острова. Можех наистина да се считам за щастлив човек.

31

Когато Джейн влезе в ресторанта, Джейк вече седеше край една маса. Тя спря за миг на прага, опитвайки се да прецени собствената си реакция. Толкова познати й бяха тези черти — тъмният кичур коса, паднал над челото, съвършената дъга на веждите над сините очи, прикрити от дълги мигли, кафявият родилен белег на дясната скула — сякаш майка му го бе докоснала леко с изцапан пръст, дългият прав нос и тънките устни. Понякога си казваше, че той изглежда така, както би изглеждал Шерлок Холмс, ако сексът го беше вълнувал повече от интелекта. Навремето сърцето й би подскочило, ако го беше видяла така, преди той да я забележи. Но сега предпазливостта заставаше на пътя на спонтанната й реакция. Тя имаше свой план, оставаше само да го приведе в действие.

Когато тя наближи масата, той вдигна поглед от менюто, забеляза я и скочи на крака. Пристъпи, за да я целуне по бузата, докато тя сваляше палтото си, но тя отклони глава, така че жестът му увисна във въздуха.

— Изглеждаш страхотно — каза Джейк.

„Първо грешно попадение“. Умишлено не беше положила специални грижи за външния си вид. Знаеше, че изглежда добре, но далеч не страхотно.

— Много мило, че го казваш — отвърна тя, седна на стола си и взе менюто. Поръча чаша бяло вино на навъртащата се наоколо сервитьорка, после се усмихна на Джейк:

— Е, с какво си запълваш времето в това забравени от Бога място?

Очевидно Джейк не беше очаквал такъв встъпителен ход. Като че ли се обърка, но после се овладя и сви рамене:

— Е, сега, когато вече спрях да те следя, музеят на моливите е единственото развлечение, което ми остава. Знаеш ли, че там има цяла брошура с описания на различни техники на подостряне?

— Ние тук се радваме на скромните си удоволствия — отбеляза сухо Джейн. Погледна още веднъж менюто, и когато сервитьорката дойде с напитките, й каза:

— За мен салата „Цезар“ с пиле, ако обичате.

След като Джейк поръча стек за себе си и останаха отново сами, Джейн поде:

— Значи си дошъл тук чак от Крит само заради надеждата да се сдобрим?

Разкаяният вид на Джейк беше съвършено постижение.

— Казах ти вече, разбрах, че съм сгрешил. Не мога да преценя дали не е прекалено късно, дали станалото е поправимо. Но искам поне да опитаме още веднъж.

— Добре, съгласна съм. Само че не искам да бързаме. Не мога да се хвърля с главата надолу в нова връзка, без да размисля.

Той кимна.

— Ти решаваш — усмихна й се и стомахът й отново се сви. — На мен ми стига и това, че седим тук заедно. Струва ми се, че началото е добро — той вдигна чаша и я чукна в чашата на Джейн. — За новото начало.

— За новото начало.

— Е, ще ми кажеш ли защо си се прибрала у дома? От университета ми казаха, че си в научна командировка.

„Втора грешка“. Въпросът му беше твърде прибързан, твърде откровен, прекалено рано зададен. Подозренията й относно мотивите му нарастваха стремително. Но тя съумя да се усмихне и отвърна:

— Във връзка с Уили и Флечър. Открих неописвани досега материали в архива на фондацията, които навеждат на някои мисли.

— На какви мисли? — Джейк се стараеше да говори небрежно, но тя забеляза, че стисна по-силно столчето на чашата.

— Със сигурност е съществувал някакъв ръкопис, който семейството не е искало да огласява. А някои части от писмата, подсказват, че ръкописът може да е бил свързан с Флечър Крисчън. Разговарях с потомци на последния човек, за когото се знае със сигурност, че е притежавал ръкописа, и съм уверена, че съм на вярна следа.

Това беше лъжа, но като се вземеха предвид лъжите, които той й бе казвал навремето, не натежа особено на съвестта й.

— Наистина ли? Наистина ли си по следите на ръкопис на Уърдсуърт, който има някаква връзка с Флечър Крисчън? — оживлението му бе видимо, но то бе и напълно естествено в случая. Сега обаче следваше решаващият момент. — Мога да ти помогна, ако искаш.

„Трета грешка“. Но този път Джейн не изпита никакво удовлетворение от правотата си. Съзнанието, че е преценила правилно мотивите му, накара сърцето й да се свие. Тя бутна стола назад и посегна към палтото си.

— Не, благодаря. Бях доста озадачена, когато се появи тук. Не страдам от занижено самочувствие, но не ми се струваше убедително такъв егоцентрик като теб да полага такива усилия да се одобрим, освен ако няма някакъв допълнителен интерес от това. Е, сега знам, че съм била права. Не се интересуваш от мен, а от ръкописа.

По лицето на Джейк се изписа паника.

— Разбрала си ме напълно погрешно, Джейн. Пет пари не давам за ръкописа — поне никога не бих го поставил над теб.

— Не ти вярвам. Мисля, че причината да дойдеш тук е една-единствена — да осигуриш богатство за теб и за скъпоценната ти Каролайн. Е, предупреждавам те, че няма да стане — няма да забогатеете на мой гръб. Освен това ще предупредя предполагаемите притежатели на ръкописа да не ти се доверяват — тя се изправи, без да се впечатлява от смайването, изписано по това лице, което някога бе обичала до лудост. Много я болеше, но нямаше да допусне да затъне отново. — Сбогом, Джейк.

— Джейн! — извика той, когато тя тръгна към вратата. Но не я последва и тя беше доволна, че не го направи. Това я убеди допълнително, че е разчела правилно положението. Той не искаше нея. Искаше ръкописа.

Упреквайки се мислено, Джейн се качи в колата на майка си и потегли към източния край на града, където Лети, братовчедката на Еди Феърфийлд, живееше в малък апартамент, пристроен към къщата на сина й на Честнът Хил. Еди й беше казал, че Лети била любимата внучка на Бийти; ако тя би решила да довери някому нещо повече за Доркас, несъмнено щяла да избере Лети.

Джейн потегли към изхода на паркинга и зачака възможност да излезе, продължавайки да се упреква за своята първоначална мекушавост, вместо да е доволна, че успя да изпълни предварително начертания план. Прекъсна вътрешния си монолог, когато видя с изненада брат си, който мина с колата си край нея. Тя погледна часовника на арматурното табло. Два без двайсет. Матю трябва да бе излязъл от училището по обяд.

Джейн неволно се запита накъде ли е тръгнал. Кабинетът на семейния зъболекар беше в Амбълсайд, на лекаря, когото всички посещаваха — в Грасмиър. Не можеше да си представи какво би могло да бъде толкова важно за Матю, че да го накара да излезе по-рано от работа.

Освен, разбира се, желанието да излезе начело в търсенето на ръкописа.

Запита се дали да го проследи, но така или иначе вече беше късно. Минаха още три коли, преди да успее да се включи в движението, а тогава той вече беше изчезнал от поглед. Ругаейки под нос, Джейн преглътна гнева си и потегли към дома на Лети. Поне можеше да бъде сигурна, че Матю не е тръгнал също натам, тъй като колата му изчезна в обратната посока.

Точно в този момент не й мина през ум, че той би могъл да е посетил Лети преди нея. Но още не бе прекрачила прага на старата жена, когато вече намери нов повод да се упреква, че си беше губила времето да обядва с Джейк. Лети очевидно бе озадачена от появата й. Първоначално Джейн отдаде недоумението й на напредналата й възраст. После обаче разбра истината. Докато тя беше разговаряла с Джейк, Матю бе разговарял с Лети.

— Толкова симпатичен млад човек — обясняваше тя. — Обещах му да потърся документите, които го интересуваха. Не бях сигурна къде са, нали разбирате.

Джейн кимна, опитвайки се да овладее вълнението си.

— Става дума за стари семейни документи, така ли?

— Точно така, мила. Мислех, че съм ги прибрала в един от кашоните в гаража на Гавин. Гавин е синът ми — къщата е негова, пристроиха този апартамент, за да живея при него, но все пак да си запазя някаква самостоятелност. И после, веднага след като брат ви си тръгна, се сетих, че съм прибрала няколко кутии със семейни спомени в гардероба в стаята за гости. Отидох да ги потърся и ги намерих. Късмет, нали?

Сърцето на Джейн заби по-бързо. „Успокой се, може да е нещо, което няма никаква връзка с работата ти“.

— Късмет наистина. Питам се дали ще е удобно да погледна това, което сте намерили. Ние с Матю работим заедно по проекта — така ще му спестя необходимостта да се връща дотук още веднъж. След като така или иначе съм тук…

— Разбира се, мила. Заповядайте — оставих ги на кухненската маса.

Когато Джейн влезе след Лети в кухнята, видя незабавно обекта на желанията си. Куп пожълтяла от годините хартия, овързан с канап.

— Ето, това е, мила. Прегледайте ги и вижте дали ще намерите това, което търсите. Брат ви не ми обясни много ясно за какво става дума — каза само, че от прапрабаба ми може да е останало нещо, писано от Уърдсуърт. Съмнявам се, че тук има нещо подобно, но с удоволствие ще ви оставя да потърсите.

Джейн седна и смъкна канапа от купчината листа. Първият лист не изглеждаше обещаващо. Беше писмо от 1886 година, адресирано до Артър Клулоу, в което някой честитеше раждането на втория му син, наречен също Артър. Джейн прегледа набързо писмото и го остави настрани. Вторият лист се оказа рецепта за приготвяне на желе от ревен. На следващите имаше сметки за домакински разходи от 1883 година. Независимо от това Джейн продължаваше да чете, търсейки някаква следа във всяка записка. Лети седеше до нея и бърбореше неспирно, все за неща, удивително далечни от повода за срещата им. Джейн потискаше с усилие желанието си да я помоли да излезе от кухнята.

Един час по-късно Джейн беше принудена да признае, че тук няма нищо за нея. Сигурно вече никой на този свят не знаеше повече подробности от нея за ежедневието на този клон от рода Клулоу, който произхождаше от най-големия син на Доркас, Артър. Но така и не бе успяла да открие нещо за самата Доркас, нито пък някакво споменаване на какъвто и да било ръкопис, притежаван от семейството. Джейн погледна гърба на последния лист и поклати глава.

— Съжалявам, но не открих това, което се надявах да видя.

— О, излиза, че съм ви загубила времето с разни глупави семейни дреболии — каза Лети, видимо искрено притеснена.

— Не, съвсем не, много мило беше от ваша страна да отделите време, за да намерите тези документи. А това наистина ли е всичко? Няма ли нещо, писано от самата Доркас? Може би в онези кашони в гаража…

Лети поклати глава.

— Съжалявам, мила, но това е всичко, което ми е останало от едно време. Баба ни Бийти често говореше за своята баба, разказваше ни, че работела за Уилям Уърдсуърт и била дори край смъртното му легло, но не мисля, че някога е притежавала негови писма или нещо от този род.

— Е, какво да правим — Джейн усети познатата й вече смазваща тежест на разочарованието. — Понякога става и така — тя се изправи и допълни: — Благодаря, че ми отделихте толкова време.

— Няма защо. Приятно ми е да виждам млади хора около себе си. Откакто се пренесох тук, общуването с младите ми липсва. Докато живеех още в старата си къща в Брейтуейт, имах чудесни съседи. Двете им момчета много често ми идваха на гости. Обичаха да им разказвам за стари времена. Но сега вече не се виждаме — каза Лети натъжено. — Никой не се отбива тук.

Джейн не можа да се сети за някакъв подходящ отговор на думите й.

— Съжалявам — каза тя.

— Не остарявайте, скъпа — каза натъжено Лети, докато я изпращаше. — Как се казваше в онази песен от шейсетте — синът ми я свиреше на китарата си. „Дано умра, преди да остарея“ — да, така беше. Е, самите изпълнители вероятно вече са стари.

— Само двама от тях — отвърна Джейн. — На другите двама желанието им се сбъдна. Но не ми се вярва някой от тях да се е зарадвал особено.

— Не, разбира се, че не. Е, желая ви успех, скъпа. Дано намерите това, което търсите.

Джейн й махна с ръка и си тръгна, потисната от случилото се през деня. Поне можеше да се надява на вечерята с Джими и Дан — няколко часа, през които можеше да не мисли за провали и предателства.

Джейк допи кафето си, все още дълбоко засегнат от отношението на Джейн. Господи, какво им ставаше на тези жени? Беше се унижил, влачил се беше по корем като куче, което признава надмощието на водача на глутницата. А тя реши да му обърне гръб. Каква мръсница! Ако беше решил да разчита на добрата й воля, досега щеше сериозно да е загазил пред Каролайн.

Разбира се, сега, след като Джейн го прати по дяволите, задачата му ставаше значително по-трудна. Той стисна устни и доби толкова мрачно изражение, че сервитьорката предпочете да не се вестява около масата му. Кучка! Беше толкова убеден, че е успял да я примами! Но нали винаги досега бе разчитал на благоволението на жените в своя живот. Скоро щеше да им покаже кой е шефът. Щеше да изпълни собствения си план и да открие сам проклетия ръкопис. И тогава Джейн щеше да разбере колко глупава бе постъпката й. Джейк нямаше никакво намерение да й позволи да припари до изчезналия шедьовър на Уилям Уърдсуърт.

Джейн се чудеше дали да се отбие в училището, за да каже на Матю да не си губи времето с повторно отиване до Кезик заради документите на Лети. И за да му каже ясно какво мисли за него. В крайна сметка се отказа. Всичко, което се бе случило през днешния ден, покриваше нуждата й от бурни преживявания за седмици напред. Освен това най-малкото, което му се падаше заради гадната постъпка, беше да преживее разочарованието от едно безплодно посещение. Взе мобилния телефон и набра номера на Дан.

— Къде си? — попита тя.

— Тъкмо излизам на магистралата — отвърна той. — Мадам Елиът ме спипа, когато излизах от обедния семинар. Подозирам, че проверяваше дали спазвам обещанието си.

— Горкият. Как минаха часовете?

— Ти заслужи дълбокото ми уважение, задето през този семестър все още не си прибягнала до насилие — двамата се разсмяха.

— Но ако трябва да бъда сериозен, струва ми се, че всичко мина добре. Никой не зададе въпрос, на който да не мога да отговоря, а това ме безпокоеше най-много. Ами ти? Как върви твоят ден?

Джейн му разказа всичко.

— Откровено казано, най-приятната част беше разобличението на Джейк.

— Браво на момичето. Значи днес ще празнуваме.

— Като стана дума за това, имаш ли представа към колко часа ще пристигнеш?

— Седем, седем и половина — зависи от движението. Защо?

— Джими Клулоу ще дойде да ни вземе в осем и половина, покани ни на вечеря.

— Не е могъл да устои, а? Виждаш ли ефекта от животинския ми магнетизъм?

Джейн се изплези на телефона.

— Тук си сбъркал, да знаеш. Все ти се привиждат обратни.

— Ще видим.

— Сега трябва да затварям, тъкмо се прибирам. Ще се видим, когато дойдеш.

Когато влезе в двора, забеляза паркирана непозната кола и се запита мимоходом коя от приятелките на майка й е могла да си позволи ново беемве. Във всеки случай надали някоя фермерска съпруга. Не и при сегашното ниво на доходите от селскостопанска работа. Джейн се измъкна с въздишка от колата.

Когато отвори вратата на кухнята, видя двама непознати, които седяха край масата заедно с майка й. Джуди изглеждаше така, като че ли четиримата конници на Апокалипсиса току-що бяха завързали конете си в техния двор.

— Ето те и теб — каза тя. В гласа й се долавяха едновременно облекчение и раздразнение.

Джейн огледа непознатите, които ставаха, без да бързат, от местата си. Каквито и да бяха, със сигурност не бяха приятели на майка й. Мъжът изглеждаше раздърпан, сакото бе обтегнато до пръсване на корема му, което навеждаше на мисълта, че напълняването му е скорошно. Жената, напротив, имаше вид на човек, който тренира често и с удоволствие. Само че изборът й на дрехи проваляше ефекта от външния й вид. Нежна женственост не беше най-подходящият стил на обличане за жена с рамене на съветска гюлетласкачка.

— Джейн Грешам? — каза жената. Дори тези няколко срички бяха достатъчни, за да се долови лондонският й акцент. — Аз съм криминален инспектор Блеър, а това е сержант Чапъл. Трябва да поговорим с вас.

Джейн тръсна чантата си на масата.

— Мога ли да видя документите ви? — попита тя. Двамата извадиха картите си, които тя огледа подчертано внимателно. — От Лондон, а? Предполагам, че сте дошли заради Тенил — Джейн се отпусна на един от столовете. — Седнете, само плашите майка ми, като стърчите с такъв застрашителен вид насред кухнята й.

Двамата седнаха отново.

— И на какво се дължи предположението ви? — попита Дона.

— Като начало на това, че не съм нарушавала закона напоследък. Освен това знам, че Тенил, която е моя приятелка, е избягала от представителите на закона, които са изградили странната хипотеза, че тя е виновна за убийството на два пъти по-едър и два пъти по-възрастен от нея мъж в Лондон. И трето — продължи тя, броейки на пръсти, — един много очарователен служител на полицията в Кезик ме посети в събота вечер и претърси цялата ферма с неоснователната надежда да я намери тук.

— Тенил свързвала ли се е с вас, след като е напуснала Лондон?

— Не ми се е обаждала по телефона, не ми е пращала мейл, не ми е писала, изобщо не се е свързвала с мен по какъвто и да било начин, откакто аз напуснах Лондон, още преди да е било извършено престъплението. Както вече казах на инспектор Ригстън в събота. Междувременно не се е случило нищо, което да ме накара да променя твърдението си — заяви Джейн. Съзнаваше, че говори надуто, но не я беше грижа. Дона Блеър не я изпускаше нито за миг от очи.

— Лелята на Тенил е получила вчера картичка от нея, в която момичето пише, че е добре и в безопасност. Можете ли да познаете откъде е изпратена картичката?

Джейн се стараеше лицето й да е безизразно като при игра на покер.

— Не. Очевидно вие сте силни по произволните предположения — в противен случай никога не бихте предположили, че Тенил е свързана с убийство.

— Имаме основания да вярваме, че Тенил е имала намерение да дойде при вас. Ако говорите истината, остава да „предположа“, че й се е случило нещо лошо и затова не се е добрала дотук. Това не ви ли безпокои?

Докато говореше, Дона се приведе напред и опря лакти на масата.

— Разбира се, че ме безпокои. Цялата тази история ме безпокои. И ако разполагах с някакви сведения, щях да ви ги кажа. Аз съм човек, който се съобразява със закона, инспектор Блеър, и не мисля, че полицаите са чудовища. Ако считате, че поведението ми е враждебно, то е, защото не вярвам, че Тенил е способна да извърши убийство. Тя е тринайсетгодишна, но за разлика от повечето си връстници в квартала не общува с подрастващи престъпници. Не се дрогира, а доколкото ми е известно, дори не пие. И докато вие пилеете тук време и средства в опити да откриете нея, истинският убиец се чувства в безопасност и ви се присмива — Джейн млъкна. Почувства, че се е изчервила, и се ядоса.

— В такъв случай няма да възразите, ако се огледаме наоколо? — попита меко Дона.

— По-добре искайте позволение от майка ми. Къщата е нейна.

Дона се извърна към Джуди.

— Да сте забелязвали напоследък да ви липсва храна, госпожо Грешам?

Джуди я изгледа учудено.

— Храна ли?

— Ако тя е тук някъде, трябва да се храни с нещо — поясни Дона.

— Не, не съм забелязвала — а можете да ми вярвате, че би ми направило впечатление — каза раздразнено Джуди.

— Добре тогава. Имате ли нещо против да огледаме фермата?

Джуди погледна безпомощно Джейн, която кимна.

— Няма проблем, мамо, аз ще отида с тях.

Тя поведе Дона и сержанта из къщата. Когато стигнаха до нейната спалня, Дона забеляза лаптопа.

— Може ли да го включите? — попита тя. — Искам да проверя пощата ви.

Джейн се подчини мълчаливо и дори влезе в пощата, за да я улесни. Дона провери всичко, до което можа да се добере в рамките на десет минути, включително и папката с наскоро изтрити съобщения, после каза:

— Благодаря ви.

Провериха и останалите стаи, после Дона пожела да огледа останалите постройки на територията на фермата. Джейн си достави удоволствието да ги преведе по възможно най-неприятния маршрут, през местата, където им се наложи да газят из кал и овчи тор. Мина около половин час, докато те най-сетне обявиха, че това им стига. Изобщо не бяха забелязали кланицата, скрита в най-далечния ъгъл на полето зад къщата. Но и Джейн умишлено ги водеше така, че да нямат възможност да я зърнат случайно. Накрая Дона призна с нежелание, че Тенил очевидно не се укрива във фермата.

— Добре ще е да не ви обземат разни идеалистични хрумвания да защитавате невинните — каза тя на Джейн, която ги изпрати до колата. — Ако научите нещо за нея, съобщете ни го веднага. Както сама казахте, ние не сме чудовища. Ако не е виновна, значи няма и от какво да се страхува.

— Ще го имам предвид — излъга Джейн и ги изпрати с поглед, обзета от притеснение. Щом бяха дошли чак дотук, за да разговарят с нея, очевидно работеха сериозно по случая. Дали биха организирали и наблюдение на фермата? Човек с бинокъл за нощно виждане много лесно би забелязал нейните нощни посещения в кланицата. Така или иначе, не можеше да избегне риска. Нямаше как да изостави Тенил. Трябваше да закриля момичето, поне докато не се свържеше с Чука.

Нашата малка общност започна да прилича на истинска колония, очертаха се градини, издигнахме и обори за животните. Занимавахме се с риболов и земеделие, държахме се един с друг като добри съседи. Жените ни раждаха деца, а ние продължавахме да опознаваме новия си дом. Сред многото странни открития, които направихме, бяха и няколко каменни длета и брадви, както и четири идола — груби изображения на мъже, издялани от камък. Използвахме тези камъни за основите на нови постройки — не виждахме причина да не се възползваме от тях. Установихме и някакъв ред на управление — всички важни решения се вземаха с обикновено мнозинство от белите мъже. Аз продължавах да водя дневник, в който описвах ежедневието ни — отчасти поради придобития на борда на кораба навик, отчасти и защото исках потомците ни да разберат как точно сме положили началото на новия си живот. Макар че от време на време забелязвахме добре познатите ни силуети на китобойни кораби на хоризонта, нито един от тях не дойде достатъчно наблизо, та да даде повод за безпокойство. Накратко, по всичко личеше, че сме на път да изградим своя прекрасен нов свят на този остров, подобен на вълшебния остров на Просперо.

32

В крайна сметка Дан се оказа пленник на трафика по магистралата, затова Джейн и Джими потеглиха сами, след като се уговориха с него да дойде направо в ресторанта. Общуването с Джими беше за Джейн идеалната противоотрова, прочистваща неприятния спомен за изминалия ден. Невъзмутимото спокойствие, с което той приемаше живота, склонността му да не се приема прекалено сериозно, непринуденият му тон и чувството му за хумор не можеха да не предизвикат у нея също такова спокойствие и непринуденост.

Беше предложил да вечерят в един италиански ресторант в Амбълсайд, чийто собственик често канеше джаз-формации. Тази вечер нямаше жива музика, но от високоговорителите се носеха звуците на тенор-саксофон.

— Обичам да идвам тук, когато се връщам по тези места — каза Джими. — Тук свирих за първи път срещу заплащане — бях още ученик. Платиха ни по пет паунда на човек, и честно казано, беше повече, отколкото заслужавахме. Ако твоят приятел Дан харесва нашата музика, тук ще му хареса.

Джейн се усмихна.

— Вкусовете му са доста еклектични.

— Имаш ли връзка с него?

Джейн неволно се разсмя.

— С Дан ли? Няма начин. Дори да беше мой тип, усилията ми щяха да бъдат напразни. Не го вълнуват жени.

— Значи е хомосексуален?

— И още как — отвърна Джейн и взе менюто, опитвайки се да прикрие задоволството си от интереса на Джими към личния й живот.

След като поръчаха вечеря и вино, Джими се обърна към нея, широко усмихнат. Кафявите му очи блестяха весело.

— Чудесно е да те видя отново — каза той. — Много често си спомням онези дълги летни дни горе на Лангмиър, когато бяхме деца.

„Ето колко действа непогрешимият радар на Дан“, помисли Джейн, наслаждавайки се на вниманието на Джими.

— Сигурно сме обиколили всеки квадратен сантиметър на Лангмиърското възвишение, докато играехме на индианци, на Острова на съкровището и на викинги — каза тя. — Много ми харесваше, че ти не ме задължаваше да играя постоянно ролята на прекрасната принцеса, която трябва да бъде спасена. Това беше единствената роля, до която Матю ме допускаше. А ти ми позволяваше да бъда пират или викинг.

Джими сви рамене.

— Нали трябваше да осигуря достатъчно бойци на наша страна. Винаги съм си мислил колко е жалко, че се отчуждихме, когато пораснахме.

— Винаги става така. Момичетата развиват техните си момичешки интереси, а момчетата се преструват, че не могат да ги понасят — докато започнат да се заглеждат едни в други.

— Да, но тогава пак не става дума за приятелство, а за ритуалния танц на ухажването — каза Джими. — Единственото, което помня от онези години в училище, е колко ме тормозеха пъпките и сексуалната неувереност.

Това беше достатъчно, за да потънат в спомени за миналото. Подводните течения изобилстваха в разговора. Колкото и да не й се искаше, Джейн не можеше да не си признае съществуванието им. Джими не беше класически красавец, но у него определено имаше нещо много привлекателно — нещо свързано с несъмнената му интелигентност, но и с естественото му, непресторено поведение. Джейн си каза, че той е пълна противоположност на Джейк. Джейк беше винаги нащрек, никога не разказваше всичко докрай, винаги я оставяше да гадае какъв е подтекстът на казаното от него.

Точно когато тези мисли се въртяха в главата й, се появи и Дан. Изглеждаше удивително спокоен за човек, който от часове се бори с натовареното движение по магистралата. Джими веднага скочи да го посрещне, а по лицето му се изписа широка усмивка. За голямо учудване на Джейн двамата мъже се прегърнаха, когато се поздравяваха.

Докато поръчваха напитките, Джими не откъсваше поглед от Дан. Издебвайки подходящ момент, Дан й отправи многозначителен поглед. Излизаше, че тъкмо нейният инстинкт я е излъгал. В отношението на Джими към нея нямаше нищо повече от приятелство. Дан се оказа прав, той беше този, който бе събудил интереса на Джими. Тя се натъжи за миг, но после оцени смешната страна на положението. Дори не се подразни от това, че за известно време беше изолирана от разговора, докато Джими и Дан разговаряха за музика.

Вече довършваха основните ястия, когато Джими й направи услугата да насочи разговора към темата, която я интересуваше.

— Е, какъв е този проект, по който работите и двамата? Този, за който сте искали да разговаряте с баба ни?

— Наистина съжалявам за това, което стана вчера — поде Джейн. — Алис ме разбра съвсем погрешно.

— Алис има подчертан талант в това отношение — отбеляза сухо Джими. — Аз не приех думите ти така, както ги изтълкува тя. Но когато Алис се разгорещи, никой не може да я спре. Съжалявам, че те унизи така — не заслужаваш подобно отношение.

— Вероятно и аз не бях много тактична. Но наистина не знаех, че проклетият ми брат вече е разговарял с Едит — Джейн въздъхна и поклати глава.

— Значи ли това, че Матю отново се е заел със старите си номера?

По лицето на Джейн се изписа учудване.

— Какво искаш да кажеш?

— Матю винаги се е опитвал да те представи в лоша светлина, особено когато около нас имаше възрастни хора. Винаги се е заяждал с Джейн — допълни той, обръщайки се към Дан. — За мен това беше очевидно, и заради това винаги съм бил нащрек в отношенията си с него. Мислех, че след като може да се държи толкова зле със собствената си сестра, би било по-добре да не му заставам на пътя.

Джейн примигва, за да пропъди внезапно избликналите сълзи. Не беше свикнала хората около нея да виждат отношенията й с Матю от нейна гледна точка.

— Не мислех, че някой друг е забелязал. Отдавна съм привикнала с умението му да ме злепоставя. Сега мога да се съпротивлявам, но трябваше да замина оттук и чак когато се върнах, бях събрала достатъчно сили, за да му се противопоставя.

— Е, и защо е намислил да те провали този път?

И те му разказаха всичко — за тялото в тресавището, за писмата, за търсенето на Доркас Мейсън, за двуличието на брат й и за интригите на Джейк и Каролайн. Джими слушаше и само от време на време задаваше по някой въпрос, ако нещо не му беше ясно. Когато разказът им докрета до неудовлетворителния завършек, той подсвирна тихичко:

— Сега вече не се учудвам, че сте държали толкова да се срещнете с баба ми. Очевидно тя е била човекът, с когото е трябвало да започнете.

— Най-вероятно бе тя да знае нещо — каза Дан. — Всеки следващ разговор ни отклонява все повече от пряката линия на първородството.

— Бих могъл да поразпитам тук-там — предложи Джими, без дори да се замисли. — Всички роднини ще дойдат за погребенията — и по наша линия, а сега и тези от рода на леля Тили.

Дан поклати глава.

— Защо да си обтягаш отношенията с роднините си?

Джими се ухили.

— Сред по-далечните роднини има немалко, с които бих си обтегнал отношенията с най-голямо удоволствие. Но аз само ще опипвам отдалеч — старците клюкарстват така, че въпросите ми ще обиколят всички за отрицателно време.

— Винаги си бил добро момче, Джими — каза Джейн.

Джими сви рамене, видимо смутен.

— Вие двамата заслужавате да ви се даде нова възможност — отвърна той. — Знам, че ако ставаше дума за някоя неоткрита пиеса на Дюк Елингтън, бих направил всичко по силите си, за да я чуя. Ще се постарая да ви помогна, стига да мога.

Минаваше полунощ, когато Джейн най-сетне се добра до кланицата. Колкото повече се утвърждаваше близостта между тримата, толкова по-весел ставаше разговорът. Когато стана ясно, че Джими и Дан имат намерение да отидат заедно в „Овчарска почивка“, след като я оставят във фермата, Джейн се постара да преглътне огорчението си.

Когато скочи от минивана на Джими, тя видя, че кухненският прозорец свети. Влезе и се озова срещу майка си, която се преструваше, че не чака момиченцето й да се прибере у дома.

— Гледах телевизия до късно, и после реших да си направя горещ шоколад, преди да си легна — започна да се оправдава Джуди, когато Джейн влезе.

Джейн кимна.

— Това, разбира се, няма нищо общо с факта, че съм вечеряла с мъж, който по твоята преценка е една степен над безделниците, които преживяват от социални помощи.

— Никога не съм казвала такова нещо за Джими.

— Е, ако не точно такова, то почти. Знаеш ли, той е много преуспял в работата си. Не са много музикантите, които успяват наистина да пробият, но той като че ли е един от тях.

Джуди се покашля.

— Е, той не би казал нещо друго, нали?

— Мамо, успокой се — той не се интересува от мен, а от Дан.

Беше много смешно да се наблюдава опита на Джуди да реагира небрежно, като че ли тези неща бяха ежедневие във Фелхед.

— О — успя да произнесе тя най-сетне. — Виж ти.

— Ще си направя кафе — Джейн я съжали и реши да смени темата.

— По това време? Няма да можеш да заспиш — каза Джуди. В гласа й явно се долавяше облекчение.

— Мамо, аз не съм на дванайсет, двайсет и петгодишна съм.

И разговорът им продължи все в този дух, дребни препирни между две жени, които се обичат много, без да се разбират една друга. После Джуди си легна и остави Джейн да пие кафе и да прелиства енорийското списание край печката. Изчака петнайсет минути, за да е сигурна, че майка й ще е заспала, после свали елегантните си обувки, нахлузи гумените ботуши и излезе на пръсти от къщата.

Тръгна полека край стената, с надеждата да не задейства дворните лампи. После, промъквайки се край живия плет, излезе на ливадата отзад. Стигна до кланицата и завъртя ключа. Щом влезе, усети незабавно, че вътре няма никой.

Обзета от паника, включи фенерчето си и обходи с лъча помещението — беше й все едно дали някой ще види светлината, стига да можеше да обори съмненията си. Оказа се обаче, че инстинктът й е бил верен. Тенил беше изчезнала.

Но като че ли не беше си тръгнала окончателно. Вещите й бяха тук, разпилени около гнездото, което си беше направила в спалния чувал. Не би си тръгнала без МР3-плейъра и книгите. Действително, раницата липсваше. Но дрехите за смяна бяха още тук. Къде тогава, по дяволите, беше тя? Дали беше излязла на нощна разходка, надявайки се, че в този късен час не рискува да бъде забелязана? И, което бе по-важно, дали щеше да успее да намери обратния път в тъмнината?

Джейн обмисли възможността да я изчака да се върне. Би била по-спокойна, след като се убедеше, че момичето се е прибрало на сигурно място, макар това да я караше да се чувства като майка си. При това подозираше, че и реакцията на Тенил би била подобна на нейната — остави ме на мира, махни ми се от главата, това, което правя, не е твоя работа. Само че Тенил нямаше да се постарае да се владее като Джейн. Щеше да избухне и тънката нишка на доверието, която ги свързваше, щеше да се прекъсне.

И какво би станало тогава? Какво би се случило, ако Тенил се ядосаше дотолкова, че да реши да изчезне нанякъде в нощта? Ченгетата щяха да я намерят рано или късно. А Джейн не забравяше и другото, което я плашеше още повече — тя бе изпратила вест на Джон Хамптън. Как ли щеше да постъпи той, ако се появеше тук и откриеше, че Джейн е пропъдила Тенил с поведението си? Имаше и още по-неприятна възможност — той вече да е намерил Тенил. Ами ако сега идваше насам с момичето? Джейн потръпна, докато продължаваше да прехвърля мислено различните възможности.

Не, по-добре би било да не се намесва. По-добре да си легне в собственото си легло, да си представи, че прибира всичките си неволи в една кутия и ги заключва там до сутринта. Така би могла поне да поспи. Там, навън, в тъмното, се случваха разни неща, но тя не искаше да знае какви са те, и дали я засягаха по някакъв начин. Единственото, което искаше, бе споменът за днешния ден да потъне в дълбините на съня.

Направо си беше страшничко да помислиш как се бяха отразили на мисленето й тези няколко дни, прекарани извън Лондон. Така си казваше Тенил, докато наближаваше покрайнините на Кезик. Така де, нормално би било на такова място да се чувства по-сигурна — тук, където имаше улици и магазини вместо овце и крайпътни живи плетове. А вместо това имаше чувството, че за нея не е добре да бъде тук, където има хора и движение — защото това означаваше, че наблизо има и ченгета. Улиците й бяха чужди и я плашеха.

Най-лошото беше там, че не знаеше къде точно отива. Тук от картата на графството имаше толкова полза, колкото и от кутия шоколадови бисквити. А и с това колело без фарове си търсеше белята по улиците, където от време на време преминаваха коли. Когато къщите край нея започнаха да се редят по-нагъсто, Тенил остави колелото в една странична уличка и тръгна пеш към центъра, опитвайки се да не излиза от сенките, без никакъв ясен план за действие. Изключено бе да попита някого за пътя — външният й вид би направил впечатление. Почти я обзе носталгия по Лондон, където всеки шофьор на такси би могъл да я упъти, а можеше и да намери денонощно отворен интернет клуб и да пусне адреса в някоя търсачка.

Но късметът не я изостави. Докато наближаваше центъра, виждаше от двете си страни преки улици, застроени с редици сгушени викториански къщички, залепени една за друга. Имената на улиците показваха ясно кога са били строени къщите, макар да не говореха нищо на Тенил — но когато след Инкърман Стрийт и Краймиа Стрийт се появи и Севастопол Стрийт[1], тя бе обзета от огромно облекчение. Ясно й беше само едно — че по някакъв инстинкт беше улучила правилната посока и благодарение на това нощта нямаше да бъде пропиляна напразно.

Къщата на Еди Феърфийлд се падаше по средата на улицата. Когато Тенил огледа тясната фасада, се почувства обезкуражена. Беше прекалено изложена на погледите на евентуални минувачи, за да опита да влезе отпред, а пък нямаше никаква представа как би могла да се добере до задния вход. Стигна до края на улицата, където забеляза тесен проход между последната къща и магазина на ъгъла. Тенил направи няколко крачки навътре в прохода и установи, че оттам може да се завие в нещо като широк коридор, който минаваше зад къщите по протежение на цялата улица. Още по-удобно бе това, че зад всяка къща имаше кофа за боклук, изправена като часови до задния вход. На кофите бяха изписани с боя номерата на къщите, така че на Тенил не й беше нужно да пресмята коя точно е задната врата на Еди Феърфийлд.

Побутна портичката на тухления зид и установи със задоволство, че тя се отваря лесно и безшумно. Озова се в малък заден двор — само няколко квадратни метра с циментово покритие, оградени от тухлените зидове и задната стена на къщата. Тя се запромъква през двора и едва не извика на глас, когато някаква котка скочи с високо мяукане на оградата зад нея. Наистина, докато приключеше със задачата, която си бе поставила — да подсигури допълнително научния проект на Джейн — вероятно нервите й щяха да се закалят като стомана.

Задната врата на къщата също беше отключена — което беше по-учудващо. Щом Тенил натисна дръжката, и вратата се отвори. Поне сред хората, които познаваше, никой не оставяше вратата на къщата си отключена след полунощ — не и ако не изпитваха остро желание да се отърват от всички земни блага. Тя пристъпи предпазливо вътре и притвори вратата зад себе си. Откъм антрето долиташе слаба светлина, благодарение на която й стана ясно, че се намира в мъничка кухня. На сушилката отстрани имаше две измити порцеланови чаши, а в умивалника — немита чиния с кръстосани в нея нож и вилица.

Тенил премина в стаята, до която се стигаше през кухнята — там имаше маса за хранене със столове около нея, и остъклен шкаф с подредени в него дреболии — такива беше виждала само по витрините на антикварни магазини. Тук със сигурност нямаше документи — само отвратителни порцеланови овчарки и всякакъв друг битпазарски боклук. Вратата към антрето беше открехната, и когато Тенил отиде по-близо до нея, долови някаква слаба миризма. Миришеше на непочистена котешка тоалетна — тежка миризма на изпражнения, остър мирис на урина, примесени с дъх на изгорял тютюн. Каза си, че не разбира хората, които държат котки у дома — по-добре да си тичат навън, вместо да умирисват така къщите.

Когато събра смелост да излезе в коридора, установи, че тук мирише още по-силно. Тръгна полека към друга открехната врата и почти се задави от острата смрад. Надникна през пролуката и едва не даде и своя принос към миризмата.

На едно кресло, полуобърнато към вратата, лежеше стар човек с широко отворена уста. Очите му се взираха в нищото, на ярката светлина на запалената лампа по сивите му панталони се виждаха тъмни петна. Не това беше обяснението на тежката миризма, което Тенил бе очаквала. Тя остана така, като вцепенена, в продължение на един безкраен миг. Сърцето й се заблъска в гърдите толкова силно, че чуваше пулса си, силен като удари на барабан.

— О, по дяволите — изпъшка тя. Какво трябваше да направи сега?

Но същата змия, която бе подмамила още Адам, надигна глава, за да причини зло и на нас. Още от самото начало не бяхме равни по брой — петнайсет мъже, а само дванайсет жени. Беше взето решение белите мъже да имат по една жена само за себе си, и че, съгласно местния обичай, туземците ще споделят останалите три жени. Но скоро след като се установихме на Питкеърн, жената на Уилям почина и той настоя да получи друга жена, която пак да принадлежи лично на него. Макар че аз бях против, се наложи да се подчиня на мнозинството — взехме решение да отнемем една от жените на туземците. Както и предполагах, местните жители приеха това като оскърбление, но не очаквах, че това ще бъде достатъчен повод да започнат да заговорничат срещу господарите си. Оказа се, че двама от туземците са подбудители на злодейските им планове, така че трябваше да вземем мерки, за да защитим себе си и своите семейства. Счетох, че е разумно да наредя смъртната им присъда да бъде изпълнена от другите туземци. Така порядъкът и хармонията бяха възстановени в малката ни колония — или поне така мислех аз. Трябваше да мине известно време, преди да разбера, че преценката ми е била невярна.

[1] Всички цитирани имена на улици са свързани с Кримската война (1853–1856). — Бел.прев. ↑

33

Джейн се обърна в леглото и погледна часовника. Два и десет. За последен път беше проверила часа преди девет минути. Сънят й се изплъзваше също като ръкописът на Уърдсуърт. Щом започнеше да се унася, калейдоскопът на събитията от изминалия ден изграждаше такава обезпокоителна картина, че тя се стряскаше. Тормозеше я чувството, че пропуска нещо, нещо свързано с посещението на Дона Блеър. Но така и не можеше да се досети какво бе то.

Но най-сетне настъпи моментът, когато леката дрямка отстъпи място на дълбок сън. Когато най-сетне се събуди, не можа да повярва, че е спала до дванайсет без петнайсет. Чакаше я работа. Защо Дан не се беше появил? Макар и още сънена, Джейн веднага си отговори на този въпрос. Отметна завивката, грабна халата си и хукна надолу по стълбите.

— Защо не ме събудихте? — извика тя, нахлувайки в кухнята, но там нямаше никой. На една ваза, пълна с късни рози, беше подпряна бележка.

„Баща ти и аз отиваме в Дейлгарт, да огледаме едни новородени кученца. В хладилника има суфле с наденички, трябва само да го затоплиш, сложи го на най-ниското ниво на фурната, докато се къпеш. Ще се върнем за чая.

До скоро, целувки, мама“.

Джейн изпълни инструкциите, като мърмореше раздразнено и ругаеше под нос Дан. Двайсет минути по-късно се върна в кухнята, изкъпана и облечена. Спиралите на мокрите й къдрици падаха като водопад по раменете й. Извади топлото ядене от фурната и го раздели в две чинии, покри чиниите с кърпа и ги понесе към кланицата, обзета от тревожно очакване.

Този път, когато отвори вратата, видя веднага Тенил, която се беше проснала на пейката, и спеше напълно облечена в спалния чувал, протегнала едната си ръка над главата си. Изглеждаше смешно малка и съвсем неспособна да се справя сама с живота.

— Ставай, слънчице — подвикна Джейн, притвори вратата с крак и тръгна с храната към Тенил.

Момичето се събуди, потри очи и се прозя. После каза нещо, което прозвуча като „Костаа“, но Джейн си го преведе правилно като „Какво става?“ и отвърна:

— Дейдиш? — отговор, научен от Тенил, означаващ в превод „Къде ходиш?“

— Снощи — продължи тя. — Къде беше снощи?

— Леле, ама това нещо готвено ли е? — очите и ноздрите на Тенил се разшириха. — Добре мирише.

— Реших да хапнем заедно, след като очевидно и двете сме си легнали в малките часове — каза Джейн със скрита заплаха в гласа.

— Значи си идвала? — Тенил като че ли се учуди. — Аз пък помислих, че не си могла да се измъкнеш. Реших, че направо си си легнала — тя се протегна доволно и попита. — Ще ми дадеш ли да хапна и аз, или само ще ме тормозиш?

— Не съм много сигурна, че заслужаваш. Какво, по дяволите, си намислила? Как можеш да излизаш така, нали някой може да те види?

Тенил поклати глава и посегна към чинията, но Джейн я отдръпна.

— По това време на нощта наоколо няма жива душа — каза пренебрежително Тенил. — Всички са отдавна по леглата. Имам чувството, че в полунощ спират и тока. Пък дори някой да ме види, ще видят просто човек на колело — не биха могли да забележат цвета на кожата ми.

— Колело ли? — повтори Джейн с отпаднал глас.

— Взех назаем твоето. Реших, че няма да имаш нищо против. Е, какво става, ще има ли ядене?

Джейн й подаде чинията. Тенил я загледа подозрително.

— Какво е пък това?

— Суфле с наденички.

— Прилича на лайно. Никога досега не съм виждала такива навити наденички, точно като кучешко лайно.

— Това са къмбърландски наденички, местен специалитет — поясни Джейн. — Ако не ги изядеш, ще ги изям аз. Наистина не мога да повярвам, че си измъкнала колелото ми посред нощ. Ами ако някое ченге те беше спряло?

— Че защо да ме спират? Не е противозаконно да караш колело, дори да е нощем.

— Ако нямаш фарове, нарушаваш закона. А аз знам със сигурност, че фаровете на колелото ми си стоят на една лавица в антрето — изгледа я ядосано Джейн.

Тенил сви рамене. Устата й беше пълна с наденица и пухкаво суфле.

— Поемам някои рискове — каза тя, когато най-сетне преглътна халката. — Ей, това е много вкусно.

— Добре че според майка ми би трябвало да ям колкото един полк — каза Джейн. — Но защо ти е било да обикаляш с колелото областта посред нощ?

Тенил я погледна гузно.

— Просто трябваше да изляза. Имах чувството, че ще се побъркам. Опитай да седиш заключена тук двайсет и четири часа в денонощието, да видим колко дълго ще издържиш.

— Има още нещо — отвърна Джейн. — Виждам, че има още нещо, което не искаш да ми кажеш.

Сега вече момичето подчертано започна да крие погледа си.

— Искам да чуя истината, Тенил. Стига с тези опити да се измъкнеш. Рискувам доста, като те държа тук, така че най-малкото, което мога да очаквам от теб, е да не ме лъжеш — сега вече Джейн не преиграваше, наистина беше ядосана.

Тенил продължаваше да избягва погледа й.

— Исках само да ти помогна — каза тя.

— В какъв смисъл? Как можеш да ми помогнеш, като се скиташ сама нощем?

Тенил се повъртя в спалния чувал.

— Ами ходех по къщите на онези старци — обясни тя.

— Какво? Какви старци?

— Онези, с които ти разговаряше за ръкописа. Мисля, че си прекалено отстъпчива, Джейн, а освен това всеки може да те излъже, ти си толкова доверчива, че ще се хванеш. А пък аз си казах, че може и да лъжат, като ти казват, че не притежават никакви документи.

Джейн я изгледа ужасено.

— Искаш да си кажеш, че си влизала с взлом в къщите им?

— Не съм разбивала ключалки — възрази Тенил. — Просто намирах начин да вляза, за да поогледам.

В главата на Джейн изплува ужасно съмнение — независимо от убеждението й, че познава момичето добре.

— Да не би да си ги стряскала?

Тенил я изгледа презрително.

— Разбира се, че не. Когато отидох в къщата на онази жена, Едит, тя вече беше мъртва, къщата беше празна. Същото беше и с къщата в Грасмиър. И изобщо, ако някой се е плашил, това съм аз. Вчера едва не се напиках от ужас. Отидох в къщата на Еди Феърфийлд, в Кезик. Още щом влязох, ми се стори, че има нещо нередно. Миришеше кофти — на лайна. Така или иначе, влязох в дневната и го видях — седеше на едно кресло, мъртъв като пън — тя поклати глава. — Казвам ти, нагледах се на мъртъвци — събраха ми се достатъчно за цял живот.

Джейн най-сетне успя да си възвърне дар слово.

— Мъртъв ли? — ахна тя. — Еди Феърфийлд — мъртъв?

Тенил кимна.

— Докоснах ръката му, за да се уверя. Беше леденостудена, Джейн. Никак не беше приятно. Устата му беше широко отворена, виждаше се, че има чене. И беше напълнил гащите — затова миришеше така.

— А ти какво направи?

Тенил продължаваше да се тъпче.

— Нямаше кой знае какво да се направи, нали? Беше мъртъв отдавна. Затова реших да свърша работата, за която бях отишла там, и претърсих къщата — тя вдигна очи към Джейн. — Няма защо да ме гледаш така. Какво, по дяволите, трябваше да направя според теб? Той вече беше мъртъв. Старите хора си умират — това им е работата. Отидох там, за да свърша нещо, и го направих. Никому нищо лошо не съм причинила, а пък и нищо не намерих, значи все едно изобщо не съм била там.

Джейн покри лицето си с длани.

— Не мога да повярвам.

— Опитвах се да ти помогна — изхленчи Тенил.

— Не мога да повярвам, че е умрял още един от тези хора — това исках да кажа. Стават трима от потомците на Доркас. Трима за четири дни. Това не може да бъде естествено — думите й се чуваха приглушено, защото все още криеше с длани лицето си, но Тенил я чу достатъчно ясно.

— Така става понякога, Джейн. Стигат до някакъв момент, в който вече няма за какво да живеят, и после, когато почине някой техен близък, и те загубват воля за живот. Така стана с баба ми и нейната братовчедка. Когато баба ми почина, братовчедка й я последва два дни по-късно. А не бяха кой знае какви приятелки, просто роднини, нали разбираш?

Джейн тръсна глава като плувец, излизащ от водата.

— Много е странно — това е всичко — тя побутна настрани чинията си. Внезапно беше изгубила апетит.

— Няма ли да ядеш повече? Мога ли да го доям?

— Разбира се — Джейн изчака Тенил да приключи с яденето, после взе и двете чинии. — Обещай ми да не излизаш повече оттук. Иначе ще се принудя да ти взема ключа.

Тенил се ухили.

— Първо ще трябва да го намериш — после вдигна ръце с дланите напред. — Добре, предавам се. Няма да излизам. Но ти трябва да измислиш нещо, защото ако остана още дълго тук, направо ще пукна.

— Съмнявам се — отвърна сухо Джейн. — До скоро.

Тръгна обратно към кухнята, уплашена и объркана. Просто не можеше да повярва. Еди Феърфийлд беше много стар, но жизнерадостен. Не можеше да си представи, че си е отишъл просто така. Взе мобилния си телефон, питайки се дали не трябва да уведоми някого за смъртта на Еди, и забеляза, че е получила съобщение в гласовата поща. Набра номера на пощата и чу гласа на Дан, но, когато осъзна това, което той казваше, облекчението й бързо отстъпи място на смут.

„Здравей, Джейн, Дан се обажда. Джими току-що ми се обади — той се покашля. — Имам лоши новини за теб. Става дума за Еди Феърфийлд — човекът, когото си посетила вчера. Джими научил току-що, че е починал снощи. Джими имал намерение да отиде при него и да го поразпита за ръкописа. Предполага, че ако документите са в този клон на рода, най-вероятно именно Еди би бил наясно с това. Така че по тази точка се провалихме. Исках само да ти го съобщя. Обади ми се, когато можеш.“

Джейн изключи телефона и отпусна глава в ръцете си. Действително, беше се отървала от задължението да уведоми някого за смъртта на Еди. Затова пък започваше да се чувства като Ангела на смъртта и това я плашеше. Без да може да овладее тревогата си, тя набра номера на Дан. Той се обади незабавно и попита веднага:

— Получи ли съобщението ми?

— Да. Просто не мога да повярвам. Това е трети човек от списъка ни, който умира. Прекалено много са, за да говорим за съвпадение, Дан.

— Защо? Старите хора нямат особени съпротивителни сили, и често се случва да умрат така, нали? Освен това смъртният акт се подписва от личния им лекар, така че, ако имаше нещо съмнително, той би забелязал и би наредил аутопсия. Ако някой от тези тримата не беше починал от естествена смърт, досега щеше да се разбере. Като начало, ако имаше нещо такова, не биха разрешили да ги погребват.

— Така ли мислиш?

— Да, така мисля.

— Това ме кара да се чувствам някак странно. Бяха в моя списък и измряха точно в същия ред, в който фигурират в него — тя въздъхна и отметна косата си, паднала по помръкналото й от тревога лице. — Е, добре ли прекарахте с Джими?

— По-добре да не изпадам в подробности — отвърна Дан с доволен тон. — Да се ограничим с това, че беше доста късно, когато потегли обратно към къщата на Алис.

— Радвам се, че поне един от нас си прекарва добре — отвърна тя заядливо.

— Каква е програмата за днес? — попита Дан.

— Все още не знам, чувствам се доста объркана. Ще ти се обадя по-късно, когато се поуспокоя. Винаги можеш да се обадиш на Джими, ако се чудиш как да си запълниш времето.

— Това и ще направя. Ще се чуем по-късно.

Джейн се опитваше да се убеди, че Тенил и Дан са прави. Едит, Тили и Еди бяха прехвърлили осемдесетте. Нормално беше стари хора да си отиват така, понякога те наистина просто се предаваха, когато им се струпваха прекалено много болки и болести. Така или иначе, искаше й се да почете по някакъв начин паметта им. Сблъсъкът й с Алис Клулоу я беше убедил, че е по-добре да избягва погребения и събирания на опечалени, ако не искаше отново да я обвинят, че се опитва да краде от покойници. Въпреки това имаше начин да им окаже последна почит. Хората от един род прибягваха обикновено до услугите на една и съща погребална агенция. Джейн беше почти сигурна, че телата на Тили Суейн и Еди Феърфийлд са откарани в „Гибсънс“ в Кезик.

Малко по-късно тя вече влизаше в голямата викторианска сграда, която беше открай време погребална агенция, дори и в най-далечните спомени на най-старите местни жители. Потискащо сервилен млад мъж в черен костюм я посрещна в приемната. Докато му обясняваше целта на посещението си, Джейн не можеше да пропъди мисълта, че той удивително напомня на Юрая Хийп.

— Госпожа Суейн е в зала „Дъруент“, малко по-надолу по коридора — поясни той. — Опасявам се обаче, че все още подготвяме господин Феърфийлд, ако искате да го видите, ще трябва да дойдете пак утре. Бъдете така добра да ме последвате.

Джейн прекоси след него покритото с ламперия фоайе, докато стигнаха врата с табела, на която пишеше „Дъруент“ с готически шрифт. Тя влезе в помещението, където имаше няколко стола с червена плюшена тапицерия, а върху подпори от полиран дъб беше положен обикновен чамов ковчег. Юрая притвори вратата зад нея, и Джейн пристъпи към ковчега. Не й се беше случвало да вижда отблизо покойници, затова и някак обикновеният, не особено внушителен вид на покойната й се стори странен. Бяха я гримирали умело, но не бяха успели да прикрият смъртната бледност. Беше облечена в синя копринена рокля с права якичка, с подходящо колие и обици. Приличаше на не особено привлекателен манекен.

Джейн се опита да прочисти съзнанието си и да се съсредоточи върху нещо подходящо за случая. Но мозъкът й предлагаше единствено баналности, затова след няколко минути, доста разочарована от себе си, тя реши да си върви. Точно когато се упъти към изхода, през вратата нахлу някаква дребничка млада жена с извънредно жизнерадостен и крайно непогребален вид. Тънката й, дълга коса падаше на вълни около лицето й. Тя се усмихна на служителя на агенцията, когато минаваше покрай него, и каза весело:

— Здрасти, Крис.

— Добър ден, доктор Уайлд — отвърна той. Сериозният му тон сякаш я упрекваше за преливащата й енергия.

Джейн се стресна и спря. Когато жената дойде по-близо до нея, Джейн попита:

— Извинете, вие ли сте доктор Уайлд, специалистката по антропология?

Ривър също спря.

— Да, аз съм.

— Нали вие се занимавате с тялото, открито в тресавището?

Ривър махна с ръка към стълбите, които водеха някъде надолу.

— Той е тук, в една от залите.

— Удобно ли е да ви задам един въпрос?

Ривър се усмихна. Обичаше да споделя възгледите си на експерт.

— Разбира се.

— Интересуват ме татуировките. Може ли да се твърди, че са от вида, срещан по островите в Южните морета, и по-специално на Таити?

— Точно такива са. Защо питате?

— Имам основания да предполагам, че мъртвецът от тресавището е Флечър Крисчън — когато видя, че Ривър повдига любопитно вежди, тя допълни: — Нали си спомняте бунта на „Баунти“? Господин Крисчън…

— Хайде пак — прекъсна я нетърпеливо Ривър. — Да, знам кой е Флечър Крисчън. Не сте първата, която споменава пред мен за съществуването на такава възможност. Почвам да се питам дали някаква особеност на местния климат не кара всичко живо да се чуди дали моят Пират от тресавището не е Флечър Крисчън.

— Пират от тресавището ли?

— Така го нарекох. Правят телевизионен сериал за работата по идентифицирането на тялото, а такова нещо винаги привлича вниманието на публиката. Вие защо се интересувате от него?

— Имам професионален интерес към творчеството на Уърдсуърт, а сега проучвам възможността Флечър да се е върнал в родината и да е разказал своята история на Уилям.

— Звучи ми доста неубедително — каза Ривър и погледна часовника си. — Вижте…

— Разполагам с голям брой косвени доказателства. Съществуват писма, чието съдържание подкрепя моята теория. Не вярвам някой тук да знае за Флечър Крисчън повече от мен. Ако ви трябват проверени исторически данни за вашия сериал, мога да ви бъда от полза.

Ривър се усмихна.

— Но това, което ви интересува всъщност, е да узнаете дали наистина става дума за вашия човек.

Джейн кимна.

— Така е, но и предложението ми е съвсем сериозно. Е, възможно ли е да е той?

Ривър явно взе решение.

— Елате с мен и ще ви покажа с какво разполагаме дотук — каза тя и тръгна към стълбите. — А как се казвате, между другото?

— Джейн Грешам.

Ривър се извърна, вече слизайки по стълбите, и двете се ръкуваха несръчно.

— Заради мен ли дойдохте тук? — попита тя.

— Не, дойдох, защото тук е изложено тялото на една жена, с която разговарях само преди няколко дни. Исках да… о, и аз не знам. Напоследък като че ли всички около мен измират.

— Всички ли?

— По-точно всички, с които разговарям във връзка с моя проект.

— Какво? Във връзка с тази история за Уърдсуърт? — Ривър се извърна рязко, застана лице в лице с Джейн, и я загледа недоверчиво.

Джейн също спря и въздъхна.

— Да, във връзка с тази история. Изготвих списък на хората, с които трябваше да разговарям — потомци на последния човек, за който се знае, че е притежавал ръкописа. И всички тези симпатични старци от моя списък започнаха да измират. Малко е притеснително, това е всичко.

— От време на време наистина се случва възрастни хора да умират много начесто. Винаги има естествено обяснение — отказва сърцето, или нещо от този род, но нищо не обяснява защо това се е случило точно в този момент — Ривър постави ръка върху ръката на Джейн. — Не бива да го преживявате така. Хайде, елате да ви запозная с Пирата от тресавището. За днес приключихме със снимките, а и студентите няма да идват скоро, така че ще бъдем сами с него.

Джейн последва Ривър в помещение, което можеше да послужи за декор на филм, чието действие се развива в дисекционна зала от викторианската епоха. На една маса в центъра на залата лежеше учудващо дребното тяло. Лишен от плът и мускули, Пиратът от тресавището приличаше на пълна с кокали кожена торба, наподобяваща човешко тяло. Татуировките се виждаха ясно, декоративните ивици по края опасваха кръста. Джейн се досети за другата татуировка, която Флечър Крисчън бе имал със сигурност — звездата на Ордена на жартиерата, татуирана отляво на гърдите — и се опита да я открие. Но точно тази част от тялото липсваше — забелязваха се груби следи от разкъсване, оформящи дупка с диаметър около осем инча.

— На какво се дължи това? — посочи я Джейн.

— Вероятно плътта е била откъсната от животно по някое време — каза Ривър.

— А възможно ли е мястото да е било отрязано умишлено? От убиеца?

Ривър се намръщи и огледа по-внимателно разкъсаното място.

— Не ми се вярва — прилича по-скоро на следа, оставена от зъби. Защо мислите, че може да е било направено съзнателно?

— Защото Флечър Крисчън е имал запомняща се татуировка точно на това място.

Ривър повдигна вежди.

— Наистина изпълняваш обещанието си, Джейн. Преливаш от интересни сведения. Знаеш ли, ще погледна мястото още веднъж под микроскопа, за да проверя дали ще мога да дам по-точен отговор… — тя млъкна, сякаш внезапно се беше сетила за нещо. — А този твой ръкопис… би ли представлявал интерес за търговци?

— И още как — отвърна Джейн. — Ако действително съществува неоткрита поема в автентичен ръкопис, цената й на търг би надхвърлила един милион паунда. Което би означавало и една доста прилична комисионна за търговеца. Защо питаш?

— Онзи ден в бара ме заговори някакъв тип — каза, че търгувал с ръкописи, и че проследява информация за съществуването на някакъв ръкопис, свързан с Крисчън. Той също се интересуваше да узнае дали според мен тялото може да е негово — и тя посочи тялото на масата.

Джейн почувства, че сърцето й се свива.

— Да не би случайно да се казва Джейк Хартнел?

— Познаваш ли го?

— Прекалено добре — каза Джейн потиснато. Ако имаше нужда от потвърждение на подозрението си, че Джейк се интересува не от нея, а от ръкописа, вече го беше получила. — Най-общо може да се каже, че възгледите ни по много въпроси не съвпадат.

Ривър повдигна една вежда.

— И аз не мога да твърдя, че ми се понрави особено.

Джейн се усмихна накриво.

— Значи умееш да преценяваш живите не по-зле от мъртвите — тя погледна часовника си. — Време е да вървя. Благодаря, че ми показа тялото.

— За мен беше удоволствие. Ще те държа в течение — ако се окаже, че тялото наистина е на Флечър Крисчън, ти ще узнаеш първа.

Юън Ригстън разпределяше задачите на екипа си във връзка с въоръжен грабеж на бензиностанция, когато от приемната се обадиха, че долу го чака Алис Клулоу. Той приключи с инструкциите и каза да я поканят в кабинета му. Помнеше добре Алис. Тя беше с няколко години по-млада от него, но той я беше поканил веднъж на танци в клуба по ръгби. Тя се беше позасмяла, но не надменно, а дружелюбно, и му бе казала откровено, че няма защо да си губи времето с нея. Тогава той се бе засегнал, но с годините му бе станало ясно, че тя не бе отхвърлила лично него, а пола му изобщо. Разбира се, тя не демонстрираше това публично. В такъв малък град дискретността бе винаги за предпочитане.

В продължение на години я беше виждал само от разстояние, и сега установи с удоволствие, че тя почти не се бе променила. Малко повече бръчици, по някой бял косъм тук-там. Бе съхранила излъчването на увереност и компетентност, което бе имала още навремето — нещо необичайно за тийнейджър, затова и бе впечатлило Ригстън. Но когато Алис седна, той забеляза някаква напрегнатост в изражението й, която бе пропуснал първоначално.

— Здравей, Алис — каза той, изчаквайки тя да се разположи, преди да седне и той.

— Благодаря, че ме прие, Юън. Или може би трябваше да кажа „инспектор Ригстън“? — тонът й беше шеговит, но очевидно питаше съвсем искрено.

— Юън ме задоволява напълно. — Научих, че баба ти е починала — моите съболезнования — допълни той, като си спомни, че в отчета за произшествията през уикенда беше спомената и смъртта на Едит Клулоу.

— Дошла съм именно във връзка с това — каза Алис.

Ригстън се намръщи.

— Считаш, че има нещо подозрително в обстоятелствата около смъртта на госпожа Клулоу, така ли?

Настроението му започна да се разваля. Нямаше нищо по-досадно от опечалени роднини с идеи фикс около напълно естествената смърт на техен близък.

— Първоначално не мислех така — каза Алис. — Но оттогава починаха още двама наши роднини. Наистина, и двамата бяха възрастни, но едната беше Тили Суейн, която живееше в Грасмиър — баба ми беше нейна снаха. А после почина и вторият братовчед на Тили, Еди Феърфийлд. И тримата са починали през нощта, и в трите случая са издадени смъртни актове, отдаващи смъртта на естествени причини — тя помълча и го изгледа внимателно. — Мислиш, че съм изкукуригала, нали?

— Не, Алис, не бих си помислил такова нещо за теб. Но се опитвам да разбера защо считаш, че полицията трябва да се заинтересува от тези смъртни случаи. Знам, че е трудно да се примириш със загубата, но се случва много често стари хора да починат внезапно, без това задължително да има някакви зловещи скрити причини.

— Напълно разбирам това, Юън. Но би ли продължил да настояваш на своето, ако ти кажа, че има и още нещо, което свързва починалите, освен роднинската връзка?

— И какво е то? — Ригстън се приведе заинтригувано напред.

— Има една жена на име Джейн Грешам…

— От Фелхед ли? — прекъсна я Ригстън. — От фермата на Грешам?

— Именно. Познаваш ли я?

— Да кажем просто, че съм имал повод да разговарям с нея по работа. Каква е връзката между Джейн Грешам и баба ти?

— Джейн Грешам издирва ръкопис, който според нея една от прапрабабите ни може да е получила от Уърдсуърт. Дойде у нас заедно с някакъв тип, неин колега, преди баба ми да беше изстинала, преструвайки се, че иска да поднесе съболезнования. Но това, което всъщност я интересуваше, бе дали баба ни е оставила някакви стари документи. Брат й — който е директор на началното училище във Фелхед — беше разговарял с баба ми по същия въпрос в деня, когато тя почина. Вероятно помага на сестра си.

— Все още не разбирам какво значение има това — каза Ригстън, започнал да губи интерес.

— Помниш ли Джими, по-малкия ми брат? Барабаниста? — Ригстън кимна и Алис продължи: — Те двамата с Джейн бяха приятели като деца. Срещнаха се сега на бдението за баба ми. Снощи вечеряха заедно. Джими се прибра след полунощ, а когато му съобщих за смъртта на Еди тази сутрин, изглеждаше наистина шокиран. Каза, че Джейн Грешам имала списък на хората, които биха могли да притежават ръкописа. Първа в този списък била баба ни, следващото име било на Тили Суейн, а след нея бил Еди Феърфийлд — Алис замълча и загледа изпитателно Ригстън. — Е, не считаш ли сега, че в това може да има нещо съмнително?

— Странно е, съгласен съм. Но наистина ли се опитваш да ме убедиш, че Джейн Грешам обикаля областта и избива старци, за да се докопа до някакъв стар ръкопис?

Алис сви рамене.

— И аз не знам какво да мисля, Юън. Знам само, че членовете на нашето семейство измират един подир друг, и ми се струва, че е редно да се поинтересуваш от тази работа.

Докато бяхме все още на кораба, съумявах да упражнявам властта, полагаща се на капитан. Но щом стъпихме на сушата, екипажът се вкопчи в убеждението, че занапред никой няма да има право да се държи като техен господар. Започнаха да се възприемат като своеобразна поземлена аристокрация на Питкеърн, а някои откриха у себе си и нуждата да потискат ближните си, за да се насладят докрай на придобитата власт. Тази склонност се прояви най-силно у Куинтал и Маккой, те имаха обичая да бичуват туземните си прислужници при най-малък повод. Те не можаха да си вземат поука от съдбата на Блай — не можеха да разберат, че такова жестоко и несправедливо отношение може да накара хората напълно основателно да се обърнат срещу тях. Колкото и да се опитвах да ги убедя, че това тяхно поведение е и ненужно, и може да предизвика нещастие, те не пожелаха да се променят. Започвах да се боя за всички нас, затова и реших да взема необходимите предпазни мерки.

34

Мобилният телефон на Джейн зазвъня в момента, когато излизаше от „Гибсънс“, и тя трепна виновно. Добре поне, че не зазвъня в залата с ковчега на Тили. Извади телефона от раницата и погледна дисплея. Изписалият се на него телефонен номер й беше непознат. Съществуваше само един начин да узнае кой я търси. Набра номера и вдигна телефона до ухото си.

— Ало?

Плътен мъжки глас заговори официално:

— Доктор Грешам? Доколкото разбрах, искате да разговаряме? Като се има предвид, че връзките между мобилните телефони не са особено сигурни…

Джейн разбра, че се обажда Чука, и инстинктивно се озърна, за да се убеди, че никой не я наблюдава. „Да благодарим на побърканата госпожа Галагър“.

— Благодаря, че се обаждате. Трябва отново да поговорим по въпроса, който обсъждахме миналата седмица.

— Отново? — човекът отсреща се позасмя, което я уплаши много повече от всякакви скрити заплахи.

— Решението, което избрахте, като че ли създаде нови проблеми — каза Джейн, подбирайки внимателно думите си.

— Така разбрах и аз.

— Сега нашата приятелка отказва да разреши проблема си по най-очевидния начин, защото се чувства обвързана от лоялността си и настоява и вие в никакъв случай да не предприемате нещо подобно.

— Струва ми се, че ви разбирам. Никой от нас не би желал да разговаря с Уилям, нали?

Споменаването на това име стъписа Джейн. Защо Чука ще й говори за Уърдсуърт? Трябваше да мине малко време, за да направи правилната асоциация — Уилям, Бил, Стария Бил[1].

— Да, идеята е приблизително такава — отвърна тя предпазливо.

— Нашата приятелка е близо до вас, нали?

Как ли съумяваха професионалните шпиони да поддържат такива тайнствени разговори? Джейн се чувстваше напълно безпомощна, сякаш се беше озовала в море, пълно с акули.

— Да, но не съм сигурна, че това ще продължи дълго — отвърна тя, надявайки се, че той ще схване мисълта й.

— Ако успеете да задържите положението до края на седмицата, мисля, че ще намеря някакъв изход — Хамптън говореше спокойно и уверено.

— Така че и двамата да бъдете в безопасност?

— Можете да бъдете сигурни в това, доктор Грешам — каза той и затвори.

Джейн стоеше и се взираше глупаво в дисплея. Най-сетне реши, че има нужда да пийне нещо. Рядко прибягваше до такъв изход, но пък и не разговаряше всеки ден с убийци по телефона. Остави колата там, където я беше паркирала, тръгна надолу по хълма към центъра на града, а когато стигна там, влезе в първата кръчма, която се изпречи на пътя й.

Поръча си „Съдърн Комфърт“ и кока-кола и се разположи в едно тихо ъгълче с гръб към помещението, с надеждата да се поуспокои. Затова и не успя да забележи навреме появата на Джейк. Както си седеше сама, размишляваше за неразбираемия, мрачен свят на Джон Хамптън, и отчаяно се надяваше никога да не й се налага да стига по-близо до сърцевината му, отколкото беше преди минути, изведнъж видя до себе си Джейк, поставил едната си ръка на облегалката на стола й, а другата — на масата.

— Джейн! Каква изненада! — каза той.

Джейн се извърна така рязко, че една къдрица удари силно окото й и то се насълзи. Търкайки го ожесточено, тя каза:

— Пак ли започна да ме следиш? Не виждам как да ти го кажа по-ясно — между нас всичко свърши.

Джейк явно се смути. Озърна се, за да види дали някой в полупразната кръчма не следи развитието на драматичните им отношения, но за щастие всички бяха заети с обсъждане на судоку.

— Не съм те следил — възрази той. — Излязох да се поразходя, но започна да вали. Скрих се тук от дъжда — той протегна ръка, показвайки и ръкава на сакото си, целият в мокри петна. — Ето, виж, това е от дъжда.

И той й отправи онази усмивка, от която някога сърцето й трепваше, а сега само започна да й се повдига.

— Както и да е, това не променя казаното от мен — Джейн демонстративно извърна глава и се вторачи в чашата си, опитвайки се да не гледа ръката му. Той я отдръпна и за миг Джейн реши, че ще се вслуша в думите й и ще си тръгне. Но не стана така. Вместо това той седна до нея. Тя избута стола си назад и понечи да си тръгне, но той я стисна за китката. Пръстите му се стегнаха като белезници.

— Пусни ме — изсъска тя, все още робувайки на изискванията на английския етикет да не прави скандал на публично място.

— Приел съм казаното от теб — заговори Джейк, — искам да кажа, това, че между нас не може да има нищо. Не ми харесва, но го приемам. Сега искам да поговорим за нещо друго.

— Искаш да се опиташ да ме убедиш да ти помогна да забогатееш — каза презрително Джейн. — А сега ме пусни.

Джейк освободи китката й и тя започна да я разтрива с другата си ръка.

— Не е това, което си мислиш — каза той.

— Така ли? А защо тогава си разпитвал доктор Уайлд дали трупът от тресавището не е Флечър Крисчън? И защо си все още тук? Обяснението е, че се опитваш да се възползваш от плода на моя труд.

— Не се опитвам да те лиша от каквото и да било — възрази отново Джейк. — Вярно е, от тази работа могат да се направят пари. И моля те, не ми разигравай пренебрежение към парите. Знам колко ти е тежко да работиш на две места, за да можеш да преживяваш, и колко ти се иска да можеш да се занимаваш само с научната си работа. Е, ако се съгласиш сега да работим двамата, желанието ти може да се осъществи. Аз ще получа комисионната от продажбата, а ти ще се ползваш от положението си на първооткривател.

— Стига, Джейк — каза Джейн. — Не се интересувам от жалките ти кроежи. Седиш тук и ми говориш за комисионни, а всъщност единственото, което те вълнува, е как да измамиш хората. Познавам те. Ако откриеш ръкописа, ще направиш на човека, у когото го откриеш някакво неустоимо предложение. Това не са отракани лондончани, а прости местни хорица — като наредиш няколко нули, и те ще останат зашеметени. Няма да имат и най-смътна представа, че им предлагаш нищожна част от действителната стойност на ръкописа.

— Това са глупости — възмути се Джейк. — Не съм дошъл тук, за да мамя хората. Искам честна игра.

— Може и да искаш, но съм готова да се хвана на бас, че безценната ти Каролайн е на друго мнение. А сега, Джейк, опитай се да схванеш какво ти говоря. Наистина не ми пука за парите.

Тук вече Джейк не издържа. Той стана и се приведе, така че лицето му бе съвсем близо до нейното.

— Може и да е така, Джейн. Само че на други хора им пука — и са готови на какво ли не, за да те изпреварят.

Той се завъртя на пета и излезе навън, в дъжда. Объркана, Джейн го проследи с поглед. За първи път от мига, в който научи за тялото в тресавището, й мина през ум, че в това, което върши, може да се крие опасност лично за нея. Излизаше, че в търсенето се намесват лоши хора, и тяхното присъствие далеч не беше толкова очебийно като намесата на Джон Хамптън.

Ригстън се взираше в покривите на къщите през струите на дъжда, които се стичаха по прозореца. Мислеше колко гаден и отвратителен е следобедът. Със сигурност можеше да го запълни с нещо по-добро от това да седи до телефона и да чака да го свържат с някакъв тъп доктор, който очевидно бе застъпник на теорията, че ако нечие време трябва да се цени, това е единствено времето на представителите на медицинската професия. Не че Ригстън очакваше кой знае какви потресаващи разкрития от този разговор. Не и ако съдеше по двата други разговора, които вече бе успял да проведе.

— Да? Инспектор Ригстън ли е? — каза нечий глас в ухото му. Тонът беше кисел, а гласът сякаш принадлежеше на дванайсетгодишно хлапе.

— Да, на телефона.

— Аз съм Джери Хамилтън, доктор Джери Хамилтън. Сестрата ми предаде, че сте искали да разговаряме за един от пациентите ми. Вероятно сте наясно, че не мога да обсъждам пациентите си…

— Можете, ако вече са починали — прекъсна го рязко Ригстън, изгубил търпение. — Особено пък ако вие сте подписали смъртния акт.

— А, да — е, това променя положението — каза Хамилтън, значително поомекнал. — А за чия смърт говорим?

— За смъртта на Едуард Феърфийлд. Доколкото знам, сте огледали тялото тази сутрин.

— Да, господин Феърфийлд. Съвсем обикновен случай, инспекторе. Сърцето е отказало.

— Има ли господин Феърфийлд предистория на сърдечни заболявания? — Ригстън бе започнал да рисува сърчица по бележника пред себе си.

— Направи микроинфаркт преди приблизително две години. Оттогава състоянието му беше съвсем прилично. Но такива неща стават с възрастните хора — в един момент сърцето просто не издържа.

— Следователно не бихте определили смъртта му като неочаквана? — попита Ригстън и започна да добавя стрели към сърчицата.

— Напротив, инспекторе. Бих казал, че смъртта му беше неочаквана — но не и учудваща, ако се вземат предвид възрастта и общото му състояние. Надявам се, че съм се изразил достатъчно ясно — Хамилтън отново заговори с кисел тон.

— Да сте забелязали следи от борба? Петна от кръвоизливи по шията, които могат да се дължат на опит за душене? Следи от инжекция, която може да е причинила смъртта? — Ригстън се опитваше да прикрие раздразнението си. Проклети доктори.

— Нищо подобно. Нищо, което не може да се отдаде на естествени причини. Защо ми задавате всички тези въпроси, инспекторе?

— Налага се във връзка с разследването, което провеждам. Бяхте много любезен. Благодаря ви, че отделихте от времето си да поговорим — изрецитира по навик Ригстън и затвори телефона. Трима стари хора, починали един след друг. Трима различни лекари. Три недвусмислени заключения за естествена смърт. Това би трябвало да го удовлетвори.

Но не го удовлетворяваше.

Дан се облегна на дивана и поклати глава.

— Не знам какво да кажа. От една страна, човек би предположил, че все някой ще забележи, ако някой маниак започне да трепе старци наред. От друга страна, Харолд Шипман избивал свои възрастни пациенти в продължение на години, преди някой да се усъмни.[2]

— Предвид това, че живееха на различни места, Едит, Тили и Еди сигурно са имали различни лекари — каза Джейн. — Така че можем да изключим наличието на побъркан лекар — застъпник на евтаназията.

— Следователно се връщаме към естествените причини.

— А може нещо да ги е уплашило до смърт — каза Джейн, отблъсквайки се с крак от пода, за да задвижи отново люлеещия се стол, на който се беше разположила в дневната на планинската къщичка.

Дан направи гримаса.

— Не ми се вярва да е толкова лесно да уплашиш някого до смърт. Пък и никой не би могъл да разчита, че ще успее три пъти поред. Мисля, че доктор Уайлд е права — случва се старите хора просто да се предадат. Може би, ако почине друг техен роднина, това ги навежда на мисли за смъртта. Откъде да знам? Аз съм прост филолог.

— Не мислиш ли, че е по-добре да помолим Джими да предупреди Лети? Искам да кажа, ако все пак има нещо нередно, тя е следваща в списъка.

Дан изсумтя.

— Как пък не — така вече със сигурност ще я изплашим до смърт. „Между другото, Лети, да знаеш, че някой ще се опита да те пречука“. Голяма полза ще има от такова предупреждение. Джейн, ако няма убийства, значи няма и убиец. А следователно не съществува и опасност за Лети.

Джейн се намръщи.

— Не би имало нищо лошо в това тя да бъде нащрек — Джими е близък човек.

Дан се усмихна като сита котка.

— Близък ни е, няма спор.

— Не искам нищо да знам — каза категорично Джейн. — Хари също ми е приятел, не забравяй — тя стана и се протегна. — Отивам да се поразходя на чист въздух. Откакто Джейк се появи отново, постоянно ме преследва желанието да се озъртам — като че ли някой ме следи — тя погледна през прозореца към долината в ниското и потръпна. — Много неприятно чувство. Иска ми се да можех да го пропъдя — тя се обърна и застана с лице към Дан. — Вече се проясни. Мисля да се кача с колата горе на Лангмиър, и оттам ще тръгна да се поразходя. Да освежа малко мозъка си.

— Добре, а имаме ли някакви планове за по-късно?

Джейн поклати глава.

— Смятам да оставим всичко за утре.

Докато слизаше с колата надолу по склона в гаснещата светлина на късния следобед, Джейн забеляза Матю, който тикаше количката на бебето към пощата. Тя спря колата, свали прозореца и подвикна:

— Не залагай на Лети Браунриг. Вече видях документите — в тях няма нищо, оставено от Доркас.

Матю присви очи и смръщи вежди.

— Поставяш се в жалко положение — изръмжа той, зави по входната алея към дома си и изчезна зад живия плет.

Джейн си каза, че изпитаното удовлетворение е дребнаво — но все пак си беше някакво удовлетворение. Натисна педала на газта и тръгна нагоре, през Лангмиър Стайл. Сърцето й се сви, когато мина покрай дома на Едит Клулоу. „Станалото няма нищо общо с мен“. Но не успя да се убеди, че е така.

След като измина още около миля, зави вляво към паркинга на Националния тръст за защита на природните забележителности. Сега, в късния следобед, нейната кола беше единствената на паркинга. Джейн почувства как спокойствието нахлува в нея веднага след като премина през вратичката към пешеходната пътека и тръгна през гората към високия четиридесет фута водопад, чиито води се сриваха от най-високата част на скалите надолу към Тъмното езеро.

След кратко, но уморително изкачване пътеката излизаше от гората и водеше до малка варовикова площадка, цялата нашарена с неравномерни пукнатини, които й придаваха вид на настилка, редена хаотично от някакъв луд великан. Както обикновено, Джейн отиде до края на площадката и седна внимателно там, поклащайки крака над бездната, на самия ръб на скалната издатина — така, както бе седнала като дете първия път, когато Матю я предизвика да го направи. В скалата се бе оформил плитък улей около водопада, чиито жълтеникави, покрити с бяла пяна води се спускаха с рев от лявата й страна, а от нейната наблюдателница изгледът към водопада и езерото долу беше зашеметяващ. Откакто се помнеше, Лангмиърският водопад й оказваше хипнотизиращо въздействие, прочистваше от душата й всяка болка и я караше да се почувства изцелена. И този следобед не беше по-различно. Постепенно събитията започнаха да се подреждат в правилна перспектива и Джейн почувства как напрежението я напуска.

Добрата страна на тази област с толкова малко шосета бе, че улесняваше изключително много следенето. Можеше да изостанеш спокойно, съзнавайки, че шосето няма никакви разклонения напред и обектът на следенето няма как да изчезне — разстоянието трябваше да се съкращава само при наближаването на някое от извънредно малобройните кръстовища. Но той не се сблъска дори с това малко усложнение, когато потегли по следите на Джейн този следобед. Тя тръгна с колата нагоре по хълма към Лангмиър Стайл — проследяването беше много лека задача. А докато се изкачваше нагоре след нея, той забеляза колата й, оставена на паркинга на Националния тръст в началото на пътеката към водопада. Действително, би било трудно да не я забележи — колата си стоеше сам-самичка, съвсем близо до пътеката.

Когато той паркира, Джейн се беше отдалечила достатъчно, така че не би могла да го забележи. Въпреки това той взе всички предпазни мерки, паркирайки в най-далечния край на паркинга, така че неговата кола не можеше да бъде забелязана от пътя. Пое си дълбоко дъх и избърса длани в панталона си. Едно беше да убиваш стари хора, към които нямаш никакво лично отношение. Но това, което бе запланувал сега, беше нещо съвсем различно — ако импровизациите му можеха да имат нещо общо с понятие от рода на план. Все пак досега се беше справил добре. Дотук не беше оставил живи свидетели — и той бе твърдо решен положението да не се променя. С убийството на Джейн щеше да разчисти пътя си към ръкописа.

Излезе от колата и потръпна, усетил ухапването на студения въздух. Погледна табелата в началото на пътеката, на която имаше информация за водопада, и прецени, че за него тук се разкрива идеалната възможност. Ако успееше да стигне горе, преди тя да тръгне обратно, ревът на водопада щеше да прикрие шума от стъпките му — а това бе и най-подходящото място, където можеше да хвърли после тялото. Но имаше нужда от някакво оръжие. Докато вървеше нагоре между дърветата, той оглеждаше земята, търсейки нещо подходящо. Най-сетне видя точно това, което му трябваше. Паднал клон, който бе нарязан на части, вероятно от някой лесничей — парчетата бяха струпани край пътеката. Той избра една от частите — дълга около три фута и към седем инча в диаметър. Подпря единия край на земята и се облегна на нея с цялата си тежест, изпробвайки здравината й. Не вървеше да се опита да убие човек с гнило дърво.

После продължи нагоре — дишането му се ускори не само от изкачването, но и от напрежение. Не искаше да прави това, но нямаше друг изход. Дърветата започнаха да оредяват и той забави крачка, защото не му се искаше да се озове изненадващо срещу Джейн. Оказа се прав в предположенията си за водопада — грохотът му изпълваше въздуха наоколо и заглушаваше лекия шум от стъпките му по сухите листа и нападалите клонки. Когато видя Джейн, сърцето му подскочи. Боговете бяха на негова страна. Тя седеше на самия ръб на варовиковата издатина, потънала в съзерцание на водата под нея.

Той запристъпва крадешком напред, стиснал клона като не особено удобна бейзболна бухалка. Шумът на водата заглуши тихите му стъпки. Ситни, подобни на мъглица пръски се посипаха по лицето и косата му и го накараха да примигне. Стисна здраво дървото, пропъждайки страха от това, което трябваше да бъде сторено. Налагаше се. Той си пое дълбоко дъх и издигна високо клона, заставайки странично зад Джейн.

Клонът се стовари върху главата й без никакво предупреждение. Ударът беше толкова внезапен и зашеметяващ, че тя не успя да се хване за нещо, за да се задържи. Преди изобщо да осъзнае какво става, вече летеше надолу, през водните пръски, мокра, заслепена и оглушала. Търкаляше се през водата, блъскана от хлъзгавите скали отстрани, прекалено замаяна, за да се бори за живота си.

Падна в езерото с такава сила, че не й остана дъх. Мехурчета заизлизаха нагоре от устата и носа й, докато тя потъваше надолу, тласкана от силната струя на падащата вода. Кръвта шумеше в ушите й, пред очите й се спускаше червена пелена. Последен проблясък на съзнанието й подсказа, че трябва да се опита да изплува на повърхността, но крайниците й не се подчиниха на мозъка.

Разстоянието, което я делеше от смъртта, се скъсяваше с всеки изминал миг.

Този живот започваше вече почти да се нрави на Тенил, макар че тя не би го признала за нищо на света. Разбира се, неприятно беше това, че не можеше да излиза навън на дневна светлина, но пък разполагаше с книги за четене, можеше да слуша музика, имаше храна, а в спалния чувал беше приятно топло. Когато оставаше насаме със себе си, тя никога не скучаеше, а пък и Джейн се появяваше достатъчно често, за да не се чувства напълно изоставена.

По-рано същия ден Джейн й беше донесла добри новини. Беше й се сторила някак отчуждена — като че ли бе потънала прекалено дълбоко в мислите си и й беше трудно да се изтръгне от тях. Но това, което й разказа за разговора си с Чука, беше напълно ясно. Той знаел, че Тенил не би го издала. А пък Джейн му беше казала, че Тенил не би искала от него безсмислени жестове — да поема вината върху себе си, за да оневини нея. Тенил нямаше представа какво е намислил баща й, но му вярваше. Той действително я бе държал настрани от живота си в продължение на тринайсет години, но беше доказал, че държи на нея точно когато тя наистина имаше нужда от това. Тя вече не се съмняваше, че може да разчита на него. Сигурно щеше да измисли някакъв начин да оневини и себе си, и нея. След няколко дни тя щеше да може да напусне скривалището си и да се върне към предишния си начин на живот.

Запита се къде ли живее Шарън сега, след като жилището й бе изгоряло. Дали от общината я бяха преместили в някой от свободните апартаменти в Маршпул, или се бе пренесла при някоя приятелка, за да се утешава за загубата си с пиене и дрога. Тенил нямаше нищо против да се върне при леля си. В повечето случаи Шарън я беше оставяла да прави каквото пожелае. Бяха успели да си изградят начин на съвместно съществуване, който устройваше и двете. Но сега може би щеше да се намеси и баща й. Не й се вярваше той да поиска тя да отиде при него — беше достатъчно наясно с живота, който водеше той, за да знае, че не би искал дъщеря му да бъде част от него. Но може би вече щеше да се интересува от нея, да следи Шарън да не води у дома перверзни типове като Джино.

И може би сега, когато баща й бе близо до нея, тя можеше да си позволи мечтите, които до този момент беше пропъждала като невъзможни — как ще продължи да учи, ще влезе в университета, а може би един ден и сама ще пише поезия. Ако можеше да повярва, че има защо да го прави, щеше да се принуди да ходи редовно на училище, да спазва правилата и да тръгне по пътя, който й бе показала Джейн. Щеше да успее да убеди баща си, че не би похарчил парите си напразно, ако решеше да й помогне.

Но всичко това беше далеч в бъдещето. А точно сега трябваше да се постарае да се отплати на Джейн, задето бе поела такъв сериозен риск заради нея. Нямаше значение, че беше дала обещание да не излиза. В нейния свят спазването на обещания беше разтегливо понятие — спазваш ги, ако са разумни, в противен случай ги нарушаваш. Джейн беше прекалено мекосърдечна и не можеше да разбере, че не бива да се вярва на всичко, което хората ти казват. Именно затова не беше постигнала нищо със старците. Никой не би дал нещо просто така — освен ако не разчиташе на някаква лична изгода.

Тенил изчака да стане полунощ и потегли. Имаше намерение да отиде до къщата на Летиша Браунриг още предната нощ, но откриването на мъртвия Еди Феърфийлд я беше потресло повече, отколкото би си признала. Не бе успяла да събере сили да отиде и до госпожа Браунриг.

Успя лесно да открие къщата на Честнът Хил, макар да изгуби известно време, докато разбере, че 12А е ниската пристройка от лявата страна на голямата каменна къща с номер 12. Скри колелото зад някакви храсти близо до входната алея и тръгна бавно по затревената ивица. От два прозореца в голямата къща се процеждаше слаба светлина, но всичко останало тънеше в мрак. Тенил предположи, че са оставили да свети лампа в някой коридор, ако на някое от децата му се наложи да отиде до тоалетната. Зачуди се какво ли е да живееш в толкова голяма къща, че да не можеш да намериш пътя от стаята си до тоалетната. Идеята й хареса и тя си каза, че не би било зле и тя да живее на такова място някой ден.

Вратата беше от едната страна на пристройката — наподобяваше врата на селска къща, от дебели греди, ковани с големи гвоздеи. Но дръжката и секретната брава бяха съвсем модерни. Тенил натисна внимателно дръжката надолу, за да провери дали освен ключалката отзад няма и резе. За нейно учудване вратата веднага се отвори и тя неволно залитна навътре. Значи беше вярно, че в провинцията хората оставят вратите на къщите си отключени. Възможно ли беше човек да е толкова откачен? Оставяйки вратата леко открехната зад себе си, тя се шмугна вътре. Сърцето й се блъскаше шумно в гърдите.

Тръгна полека през антрето към първата затворена врата. Отново положи огромни усилия да не вдига шум, докато натискаше дръжката на бравата. Но това, което видя, когато отвори вратата, я накара да ахне. Някакъв мъж стоеше до едно бюро и ровеше из някакви хартии, като си светеше с фенерче. Когато чу неволното възклицание на Тенил, той се стресна и се обърна рязко. Лъчът на фенерчето мина по нея. Тенил отстъпи рязко назад в антрето и хукна към вратата, отвори я рязко и я захлопна зад себе си, за да спечели няколко ценни секунди.

Затича с всички сили обратно по алеята, извлече колелото от храстите и излезе на улицата. Яхна го и го подкара надолу по хълма, въртейки светкавично педалите. Вятърът свистеше в ушите й, но тя напрягаше отчаяно слуха си, за да разбере дали не я преследва кола. Ако този човек тръгнеше подир нея с кола, щеше да й се наложи да остави колелото и да бяга напряко през градините от едната страна на пътя. Но и този път имаше късмет. Зад нея не се появи кола, но тя не намали скоростта, докато не се добра до Фелхед, потна и изтощена. Прибра колелото в бараката, изтича до кланицата и влезе, като провери внимателно дали е заключила добре вратата зад себе си.

Облегна се задъхана на вратата и опита да се успокои. Не беше възможно онзи човек да я е видял ясно — бейзболната шапка беше смъкната ниско над очите й, а якето беше закопчано догоре и с вдигната яка, която покриваше долната част на лицето й. А дори да я беше видял, не би могъл да знае коя е и къде живее. Очевидно той бе влязъл незаконно в къщата — също като нея, следователно нямаше опасност да се обади в полицията и да съобщи, че е видял цветнокожо момче, което влиза с взлом в къщите. И слава Богу — в противен случай, ако местните ченгета си разбираха от работата, щяха доста бързо да съобразят и да свържат Тенил Коул с фермата на семейство Грешам. Тя беше в безопасност, наистина в безопасност.

Но не можеше да твърди същото за Летиша Браунриг. Ако наистина още някой искаше да се добере до ръкописа на Джейн, можеше и действително да има нещо нередно в измирането на тези възрастни хора.

Тенил изпита чувството, че някакъв обръч стяга гърдите й. Ами ако човекът, с когото се беше сблъскала, беше убиец? Ако знаеше за ръкописа, не можеше да не знае коя е Джейн. А ако познаваше Джейн, не беше изключено да е чувал и за Тенил. А ако знаеше историята с Тенил, би могъл да прецени къде е скривалището й. Дали би я оставил жива — при положение, че тя можеше да го издаде?

Излизаше, че всъщност далеч не е в безопасност.

Когато потопихме „Баунти“, се погрижихме да запазим корабните лодки. При тяхната дължина — едната 20, а другата 16 фута — те бяха идеални за риболовните ни излети. Държахме ги на пясъка, извадени малко по-надалеч от линията на прилива, така че да бъдат достъпни за всеки, който пожелаеше да излезе да лови риба. Колкото повече нарастваха опасенията ми от бунт и насилие, толкова повече тайни мерки вземах, за да осигуря оцеляването си и оцеляването на моето семейство. Направих си скривалище близо до лодките и започнах да трупам там припаси. Сушена риба, сушено месо, кокосови орехи, сушени плодове и кожени мехове, пълни със сладка вода, достатъчно плат за платна, секстанта, който бях запазил за себе си — скрих там всичко това, заедно със значителна част от златото, което бяхме свалили от „Баунти“. Каква ирония се криеше в това, че именно този метал, който нямаше никаква стойност на Питкеърн, можеше все пак да откупи свободата ми! Не споменах нищо за приготовленията си пред когото и да било, дори и пред скъпата ми съпруга Изабела — защото, макар да не се съмнявах в любовта и към мен, знаех, че любимото занимание на жените беше да клюкарстват за нас, мъжете, докато вършеха ежедневната си работа. Не можех да рискувам приготовленията ми да бъдат разкрити, затова не споделих нищо с нея.

[1] „Старият Бил“ — едно от жаргонните наименования на полицията. — Бел.прев. ↑

[2] Харолд Фредерик Шипман (1946–2004) — английски общопрактикуващ лекар и сериен убиец, признат за виновен в извършването на 15 убийства, и осъден на доживотен затвор с препоръка никога да не бъде пуснат на свобода. След края на процеса асоциацията на медиците във Великобритания провежда допълнително разследване. Според резултатите от него съществуват доказателства, уличаващи Шипман в убийството на 215 души, някои източници цитират и бройки от порядъка на 250 до 400 души. Самоубива се в затвора. — Бел.прев. ↑

35

Този четвъртък времето беше точно такова, за каквото копнееше Джейн, когато беше в Лондон — високо в синьото небе се пилееха тънки късчета облаци; листата на дърветата бяха зелени, златисти, ръждивочервени, тъмночервени и кафяви;, неравната линия на хълмовете се очертаваше ясно като гравирана на хоризонта; във въздуха се носеха птичи песни и ухаеше на есен. Тя все още не можеше да повярва, че е жива и може да се наслаждава на всичко това. Беше цялата насинена и схваната, по дължината на едната й ръка имаше голяма рана, имаше и огромна цицина на тила. Но като изключим това, сякаш беше преживяла изпитанието с цената на удивително малко физически травми.

Истинската травма беше нанесена на душата й — така подозираше Джейн. Никога досега не бе ставала жертва на насилие, не бе опознала дълбоко заседналия страх, породен от съзнанието, че някой иска да ти причини зло — а това, че нямаше никаква представа кой би могъл да бъде нападателят, още повече я затрудняваше да се пребори със страха.

Дължеше живота си на един овчар и кучето му. Също като баща й човекът познаваше всяка извивка на хълмовете като линиите на дланта си. Тъкмо отивал с кучето към ленд роувъра си, когато видял Джейн да пада в езерото. Човекът и кучето хуквали напряко по склона, а когато стигнали езерото, той накарал кучето да скочи във водата. Джейн не помнеше как кучето е стиснало със зъби яката й. Помнеше само паниката, която я обзе с излизането на повърхността и как се боричкаше с кучето, убедена, че именно то я е нападнало. Едва след като и овчарят нагази във водата, тя спря да се бори и позволи да я извлекат на брега. Беше като пребита, но в съзнание и силите й стигнаха да се довлече до ленд роувъра, подпирайки се на мъжа, чието лице си спомняше смътно — беше го виждала по продажби на овце и летни празници.

Майка й се бе ориентирала в кризисното положение с обичайното си спокойствие. Джуди нервничеше само по абстрактни поводи — когато й се налагаше да се справя с реален проблем, просто се заемаше да свърши това, което трябваше да бъде свършено. Тя съблече Джейн, сложи я да полежи в топла вана, после й даде да пие силно подсладен чай с мляко. Почисти раните й, уви я в топла хавлия, а после я сложи да си легне, като преди това я облече в мека вълнена пижама, която Джейн не беше виждала през живота си. Едва тогава майка й се поспря и попита какво всъщност се е случило.

— Не знам — отвърна предпазливо Джейн. — Трябва да съм се подхлъзнала.

Сега, когато цялата суматоха беше приключила, не й се искаше да каже истината на майка си — първо защото разказът й би ужасил Джуди, но и защото на нея самата не й се искаше да преживява отново миговете след като й бе нанесен ударът, когато падаше надолу, зашеметена, с пълни с вода уста и нос, без да разбира кое е горе и кое — долу, подмятана в плътната водна колона. Но когато Дан пристигна в отговор на обаждането й, тя му разказа всичко в момента, когато останаха сами.

— Имаш ли някаква представа кой беше? — попита той, свил ръце в юмруци.

— Никаква. Нали ти казах, все имах чувството, че някой ме следи, но не мога да си представя кой би направил такова нещо. Не може да е Джейк, нито пък Матю.

— Който и да е бил, не го е направил на шега — каза Дан. — Най-добре ще е да уведомиш полицията.

— Но каква полза би имал някой от смъртта ми? Не съм открила ръкописа!

Дан посегна и хвана ръката й.

— Може би елиминират конкуренцията.

— В такъв случай ще се опитат да премахнат и теб.

Лицето му застина от изненада.

— Господи, не ми беше минало през ума! — той издиша шумно.

— Е, отсега нататък край на самостоятелните интервюта. Няма да се шляеш насам-натам сама. Ще посещаваме хората заедно, нали така?

Джейн кимна, уморена от мислене и гадаене.

— Може би си прав. Може би трябва да поговоря с Ригстън.

— Първо се наспи — посъветва я той. — Утре ще поговорим отново.

Сега утринта беше дошла и тревогите продължаваха да я измъчват. Имаше чувството, че в целия й живот цари пълна бъркотия. Джуди се бе опитала да я поразвесели, докато закусваха, но на сърцето й тежаха много тайни. Пристигането на Дан беше истинско спасение.

Джуди се опита да убеди Джейн да не излиза, но Джейн беше категорична. Двамата с Дан бяха решили да отидат в Конистън, където живееше Джени Райт, по-млада сестра на Лети Браунриг, чието моминско име беше Феърфийлд. Изпита облекчение, когато излезе от къщи и се почувства свободна от задушаващите грижи на майка си.

— Как се чувстваш? — попита Дан, докато изкарваше колата от двора на фермата. — Ама наистина.

— Отвратително — отвърна Джейн. — Всичко ме боли. Но нямам никакво намерение да се предавам.

— Какво реши, ще се обадиш ли на Ригстън? Помисли ли по този въпрос?

— И аз не знам — ами ако не ми повярва?

„Или — което е по-лошо, ако ми повярва и предложи да постави пост край фермата, за да осигури безопасността ми? Тогава Тенил вече няма да може да се укрива при мен“.

— Че защо да не ти повярва?

Джейн въздъхна.

— Ако наистина около всички тези смъртни случаи има нещо съмнително, в неговите очи аз също съм заподозряна. Може да реши, че съм измислила това предполагаемо нападение, за да отклоня подозренията от себе си.

Дан я погледна за миг.

— Много сложно разсъждаваш — отбеляза той.

— Същото важи и за полицаите — отвърна сухо Джейн.

Известно време пътуваха в мълчание — заобиколиха Амбълсайд, минаха през Клапъргейт и моста Скелуит. Върхът Олд Ман ъв Конистън се издигаше точно пред тях. Джейн винаги беше харесвала селцето Конистън. То беше някак скромно, у него нямаше нищо демонстративно. Беше си обикновено село от постиндустриалната епоха. Беше възникнало след откриването на пластове медна руда в планината зад него. Повечето му сиви каменни къщички бяха малки и непретенциозни. По някакъв начин Конистън съумяваше да избегне превръщането в туристическа атракция с по-голям успех от останалите села в областта — то имаше вид на село, в което все още живеят и работят местни хора.

Джейн накара Дан да се отклони от главното шосе и те поеха по тесния път, който водеше към долината на медните рудници. Прииска й се да бяха взели ленд роувъра на баща й, защото голфът на Дан подскачаше и скърцаше, докато се изкачваха нагоре и минаваха по Майнърс Бридж. Пред себе си видяха редица малки къщички, строени първоначално, за да приютят миньорите и техните семейства. Когато мините били закрити, „Ирландската уличка“ запустяла и къщите били оставени да се рушат. Но после, след прокарването на модерни пътища и с постепенното увеличаване на свободните средства в семействата, жилищата в Езерната област станали напълно осъществима цел за хората, които искали да прекарват тук почивните си дни и отпуските си. Цената на недвижимите имоти в региона отново се покачила, а каменните къщички били изтърбушени и превърнати в много търсени вили, продавани на цени, които никой местен жител не би могъл да си позволи. Джейн си припомни излетите от детските си години, когато изследваше останките от някогашните мини под бдителното око на баща си. Нямаше никакъв спомен за „Ирландската уличка“, но помнеше къщата на Джени Райт, която се намираше на стотина ярда по-нататък.

Споменът беше толкова траен не поради естетическото въздействие на къщата. Копърхед Котидж беше висока сграда с тясна фасада, каменните й стени бяха покрити с мазилка, сива като цвета на бойните кораби. Имаше нещо зловещо в постройката, която клечеше като жаба, а слепите очи на прозорците й бяха покрити с дантелени пердета. Когато навремето дойдоха тук за първи път, двамата с Матю тичаха пред родителите си. Когато минаха завоя, той я стисна за ръка, накара я да спре и прошепна:

— Ето, тук живее вещицата. Тя обича да яде малки момиченца. Ако тръгнеш нанякъде сама, ще дойде при теб, преоблечена като овца, и ще те нагълта.

Доколкото си спомняше, по онова време тя беше едва петгодишна и думите на Матю й бяха прозвучали крайно убедително. Затова и всеки път, когато семейните излети ги отвеждаха в Конистън, удоволствието й малко се помрачаваше. И сега, въпреки прекрасното време и разсъжденията си на зрял човек, Джейн изпита лек трепет, когато тръгна пред Дан по пътеката, която водеше към Копърхед Котидж.

Когато вратата най-сетне се отвори след нейното почукване, Джейн отново долови надигането на детския си страх. Жената, която застана на прага, имаше зловеща прилика с детските й представи за вещица. Сивата й коса беше разчорлена, тъмните й очи бяха хлътнали, кривият нос се извиваше надолу към силно издадената напред брадичка. Едното й рамо беше по-високо от другото, тя се подпираше на чвореста тояга. Сякаш за да допълни картината, една сива котка се търкаше в краката й.

— Това е частен дом — заяви жената. — Не предлагам нощувки, не сервирам чай със сметана, и не позволявам на непознати да ползват тоалетната ми.

— Госпожа Райт? — попита Джейн, чувствайки как оптимистичното й настроение се изпарява.

Жената я изгледа внимателно през очила с малки, кръгли стъкла.

— Коя сте вие?

— Казвам се Джейн Грешам. Приятелка съм на Джими Клулоу — внука на Дейвид и Едит — поясни Джейн, инстинктивно изтъквайки връзката си със семейството. След като бе така враждебно настроена към непознати, жената надали би се впечатлила от положението й на университетски преподавател. — А това е Дан Сийборн, мой приятел.

— И също приятел на Джими, госпожо — добави Дан, и незабавно пусна в действие очарователната си усмивка.

— Подранили сте с цял ден, ако сте дошли да ме закарате на погребението — каза недружелюбно жената.

— Не сме тук затова, госпожо. Джейн се надяваше, че ще можете да й помогнете във връзка с един неин научен проект. Ние двамата с Джейн работим в един лондонски университет — Дан реши да поеме инициативата в свои ръце, разгръщайки чара си.

Джени Райт се намръщи.

— Какъв е този научен проект, който ви е довел чак тук?

— Аз съм родена тук — израснах във Фелхед — каза Джейн и продължи с представянето си.

— Глупаво сте постъпили, че сте напуснали тези места. Е, и какъв е този проект, за който аз мога да ви помогна според Джими Клулоу?

— Може би ще е по-удобно да влезем и да ви разкажем, вместо да стоим тук навън, на студа? — предложи Дан.

Старата жена поклати глава.

— Няма да влезете току-така у дома, просто защото сте споменали едно-две имена. Откъде да знам, че сте тези, за които се представяте? Как да съм сигурна, че не сте дошли да оберете една старица?

Дан прикри умело раздразнението си.

— Можете да се обадите на Джими и да го попитате.

Джени изсумтя презрително.

— Нямам телефонния му номер.

— Но аз го имам.

— И откъде да знам, че това ще е наистина той? Не, можете спокойно да ми обясните и тук по каква работа сте дошли.

— Както предпочитате — каза учтиво Джейн. — Работата ми по специалността е свързана с произведенията на Уилям Уърдсуърт. Научих, че една от вашите прапрабаби, Доркас Мейсън, е работила за семейство Уърдсуърт в Дъв Котидж. Имам основание да вярвам, че тя може да е притежавала неща, писани от поета.

— Да не искате да кажете, че ги е откраднала? — тонът на жената стана още по-враждебен.

— Съвсем не. Смятаме, че те са й били предадени на съхранение.

— Е, ако е било така, тя сигурно ги е съхранила. Хората от нашия род знаят какво значи дълг — тя изду устни и кимна самодоволно.

— Точно на това се надяваме и ние. Опитваме се да разберем дали тези документи са оцелели до днес, и ако е възможно, да ги разгледаме?

— И на какво се дължи интересът ви?

Джейн се усмихна.

— Ако преценката ми е правилна, става дума за непубликувана поема на Уилям Уърдсуърт. Дълга поема. Иска ми се аз да бъда първият човек, който ще я прочете. Иска ми се да имам и възможността да я разучавам, за да мога после да пиша за нея — тя се опита да заговори още по-убедително. — Ръкописът може да се окаже много ценен, и този, който го притежава, да забогатее от него.

— Ето на, знаех си аз, че сте дошли да ме оберете. Е, млада госпожице, аз не разполагам с нищо интересно за крадене — нито ръкописи, нито скъпоценности, нито дори пари. Вие и вашият приятел си губите времето. Нямам какво повече да ви кажа — тя започна да притваря вратата, но внезапно я отвори отново и добави: — И предайте на Джими Клулоу да уреди някой да дойде утре да ме вземе. Не искам да пропусна погребението на Едит, само защото са забравили, че съществувам.

Този път вратата се затвори докрай и двамата останаха пред нея, вперили погледи в черно боядисаното дърво.

— И аз ви желая приятен ден — измърмори под нос Джейн и се обърна гърбом към къщата. Когато си тръгна, я обзе чувството, че прозорците се взират в нея също като очи. Още един изгубен ден. Още едно безсмислено посещение. Ако всичко продължаваше така, щеше да се наложи да се върне в Лондон, без да може да представи какъвто и да било резултат от двуседмичната научна командировка. Нищо, освен една болезнено пулсираща цицина на тила, няколко рани, синини и драскотини, и опънати до скъсване нерви.

След като Дан я остави във фермата, Джейн реши да се възползва от възможността да провери какво прави Тенил. Намери я свита на кълбо в един ъгъл — напрегната, с ококорени очи.

— Какво ти е? — попита тя, седна до момичето и обви раменете му с ръка.

— Лоша работа — измърмори Тенил.

— Да не би да си се изнервила от постоянното стоене тук?

Тенил се облегна на Джейн.

— Нали помниш, че ти обещах да не излизам?

Джейн настръхна при мисълта, че са възникнали нови неприятности.

Споменът за нападението сякаш бе оголил нервните й окончания.

— Какво е станало?

Тенил се сгуши в закрилящата прегръдка на Джейн.

— Тази нощ отидох до къщата на онази Летиша Браунриг. Когато стигнах там, беше около един часа сутринта. Вратата беше отключена и аз просто си влязох. Само че в дневната заварих някакъв човек.

— О, по дяволите, Тенил! Ами ако се е обадил в полицията?

— Не, ти не ме разбираш. Той беше крадец — държеше фенерче в уста, и ровеше с две ръце в бюрото, което е в дневната. Преглеждаше документи — също както щях да постъпя аз, ако бях стигнала там първа.

Джейн веднага си припомни думите на Джейк. Някой, който бе значително по-безскрупулен от нея, бе твърдо решен да се добере до ръкописа. А Тенил се беше озовала на сцената на престъплението. Сърцето й се качи в гърлото — възможно ли бе това да е същият човек, който се опита да я убие?

— Той успя ли да те види?

— Е, видял е просто някакъв човек. Не мисля, че е успял да ме разгледа добре, поне не достатъчно, за да е сигурен, че аз съм аз, ако разбираш какво имам предвид.

— А на теб стори ли ти се познат?

Тенил направи гримаса.

— Не можах да видя лицето му. Имам само някакви общи впечатления, нали разбираш. Беше доста висок, нито дебел, нито тънък. Струва ми се, че носеше плетена шапка. Ами просто някакъв човек — можеше да е всеки.

— А може ли да е бил Джейк?

Налагаше се да зададе въпроса, макар да не й се искаше да чуе отговора.

— Като че ли не беше той, но не мога да кажа със сигурност. Нали ти казвам, може да е кажи-речи всеки.

— И какво направи ти?

— Избягах. Не спрях да въртя педалите, докато не стигнах тук. Майчице, колко се уплаших! Питах се дали ме е видял достатъчно ясно, за да разбере, че съм чернокожа. Защото, нали разбираш, тук наоколо няма кой знае колко много чернокожи хлапета. А освен това, ако търси същото, което търсиш и ти, най-вероятно те познава. Което пък означава, че най-вероятно има някаква представа коя съм аз. Защото ти вероятно говориш за мен пред хората, нали?

Гласът й изтъня — вече не прикриваше страха си.

— Така е, говорила съм за теб. Но дори ако този човек е могъл да се досети, че си ти, не би могъл да знае къде да те намери.

Тенил изсумтя.

— Разбира се, че ще знае — ще съобрази да ме търси там, където си ти.

Трудно бе да се обори логиката й.

— Това е още една причина да не излизаш навън — каза Джейн, опитвайки се да прикрие собствения си страх. — Нищо повече не можем да направим по този въпрос. Просто ще гледаме да не привличаме вниманието. Ще се свържа с Джими и ще опитам да разбера дали знае нещо за някакъв взлом в къщата на Лети — тя притисна още веднъж Тенил към себе си и стана. — Нека това ти бъде за урок. Не излизай никъде — този път те предупреждавам съвсем сериозно.

— Да, да, ясно — Тенил се прозя. — Така или иначе съм прекалено уморена за каквито и да било приключения. Имам чувството, че снощи съм участвала в маратон.

Джейн тръгна обратно през ливадата, погълната от обърканите си мисли. Кой беше загадъчният мъж? Появата му би трябвало да е свързана по някакъв начин с това, което тя търсеше. Всичко друго би било прекалено невероятно съвпадение. Но тя не можеше да си представи Матю или Джейк като способни да извършат обир, камо ли пък убийство — колкото и много да им се искаше да се доберат до ръкописа. Може пък да беше друг, непознат за нея човек, за чието съществуване да е намеквал Джейк? Преди да успее да се оплете окончателно в разсъжденията си, звънът на мобилния й телефон я върна към действителността.

— Ало? — каза тя.

— С Джейн Грешам ли разговарям? — гласът й се стори някак познат.

— Да, кой е?

— Главен инспектор Юън Ригстън — дойдох във фермата на родителите ви в събота вечерта.

— Главен инспектор Ригстън — за какво ме търсите? Да не би да сте открили Тенил?

— Не, обаждането ми няма никаква връзка с Тенил. Трябва да поговоря с вас във връзка с една внезапна смърт.

И все пак, въпреки старателните ми приготовления, когато краят дойде, той бе за мен също тъй неочакван, както и за всички останали. Черен беше онзи ден през септември 1793 година, когато един от прислужниците туземци помоли да му дадем пушка, обяснявайки, че иска да застреля някое прасе за вечеря на белите мъже. Само по себе си това не беше нещо необичайно. Неведнъж преди им бяхме позволявали да ползват огнестрелни оръжия по подобни поводи, и това не бе довело до неприятни последици. Жените напуснаха селото, за да събират яйца от морски птици, както правеха често. Белите мъже работеха в плантациите си, аз обаче предпочетох да остана близо до дома. Жена ми беше в напреднала бременност — очаквахме третото си дете и на мен ми се искаше да бъда около нея. Работех по шамовите насаждения, когато чух изстрел и се зарадвах като последен глупак, защото реших, че ни е осигурено печеното за вечеря. Но радостта ми беше краткотрайна. Скоро след това разбунтувалите се туземци се прокраднаха зад мен и стреляха в гърба ми. Куршумът мина през рамото ми, аз извиках и паднах. Почувствах силен удар по главата и пред очите ми се спусна мрак.

36

Джейн се опита да потисне надигащия се в гърдите й страх и набързо се помоли наум.

— Внезапна смърт ли? — попита тя, опитвайки се да говори така, като че ли това бе последното, което би очаквала да чуе от един криминален инспектор. — Кой е починал?

— Една възрастна жена на име Лети Браунриг. Живеела на Честнът Хил, в покрайнините на Кезик. Работата е там, че тя е записала вашето име и телефонен номер на бележника, който е държала до телефона си в дневната.

Той замълча многозначително.

Джейн имаше чувството, че някой я блъсва в гърдите. Опитваше се да запази спокойствие.

— Да, записала го е във вторник, когато отидох да говоря с нея. Но все пак не мога да разбера защо ми се обаждате. Нещо нередно ли има? Нещо съмнително? — Джейн отчаяно търсеше думи, с каквито би си послужил един невинен човек. Беше й ясно, че няма да каже нищо за появата на Тенил на местопрестъплението — по-добре да укрива улики от полицията, отколкото да рискува тя отново да бъде замесена в случай, свързан с насилствена смърт.

— Интересно, откъде ви хрумна подобно нещо?

Джейн въздъхна раздразнено.

— Ами ако жената беше починала в съня си, това не би предизвикало намесата на инспектор от криминалната полиция, още по-малко пък би станало причина този инспектор да ми се обажда и да ми задава безсмислени въпроси.

— Така си е. Работата е там, че госпожа Браунриг не е посещавала доста отдавна лекаря си, затова се налага да поразпитаме тук-там, за да се убедим, че няма нищо съмнително. Казвате, че сте се видели с нея във вторник?

— Да. Стори ми се, че се чувстваше добре. Даже беше доста жизнерадостна.

— Е, имала е проблеми със сърцето, но напоследък действително се чувствала добре. Тъй или иначе, вие не сте последният човек, който я е видял жива. Вчера снаха й занесла нещо за ядене, така че разполагаме с още по-скорошни впечатления от вашите. Просто ми се струва някак странно, това е всичко.

— Кое намирате за странно? — Джейн почувства, че кожата й настръхва. Тъкмо спокойният му, почти безразличен тон я плашеше.

— Фактът, че за седмицата това е четвърта смърт, свързана по някакъв начин с вас — каза той направо.

Джейн не отговори. Не можа да се сети за отговор, който не би прозвучал фалшиво.

— Едит Клулоу, Тили Суейн, Еди Феърфийлд, а сега и Лети Браунриг. Доколкото ми е известно, тези четири имена фигурират в един ваш списък.

— Така е, защото същите четири имена фигурират в едно и също родословно дърво. Единствената, която познавах отпреди, беше Едит Клулоу, а тя почина, преди да имам възможността да разговарям с нея. Ако във всичко това наистина има нещо съмнително, не ви ли се струва, че трябва да се поинтересувате по-скоро от някои местни жители?

Джейн съзнаваше, че говори така, сякаш се оправдава, но аргументът наистина й се струваше солиден.

— Думите ви биха били основателни, ако всичко не бе започнало едва след като вие сте се появили и сте започнали да разпитвате наоколо за някакъв изчезнал ръкопис.

— Ето ви още една причина да се занимаете с роднините им. Ако ръкописът съществува, той струва много пари. Говорим за седемцифрени числа, инспекторе. Ако бях склонна да убивам, такава цифра вероятно би ме убедила да рискувам.

— Може и така да е.

— Освен това, доколкото ми е известно, в първите три случая смъртта е настъпила по естествени причини. Затова продължавам да не разбирам защо ме разпитвате.

Ригстън се покашля.

— Три за късмет, така казват хората, нали? Е, аз сега се занимавам с четвъртия случай и инстинктът ми подсказва, че си имам работа с нещо по-различно от обикновено съвпадение. И каквото и да е то, вие сте някъде в основата му, доктор Грешам. Пак ще си поговорим.

— И аз пак ще ви отговоря по същия начин.

— Тенил обаждала ли се е? — попита той неочаквано, като отново успя да я притесни.

— Не — каза тя категорично. — Дочуване, инспектор Ригстън.

Сърцето й се блъскаше в гърдите, в синхрон с пулсиращата болка в главата й. Едит, Тили, Еди, а сега и Лети. И четиримата мъртви. Първите четирима души в нейния списък бяха мъртви. Думите на Джейк отекнаха отново в главата й: „… и са готови на какво ли не, за да те изпреварят“. Кои бяха тези хора? Възможно ли бе да убият четирима души в преследване на нещо, което в крайна сметка можеше да се окаже просто плод на нейното въображение? По дяволите — дори едно убийство беше малко прекалено за една поема. Четири убийства — това звучеше невероятно.

Но съществуваше и още едно доказателство — нападението над нея, нападение, за което вече нямаше как да разкаже на Ригстън. Това поне беше сигурно — той и без това вече я приемаше за заподозряна. Струваше й се изключено той да повярва в съществуването на някакво неизвестно лице, което я е нападнало.

Тя тръгна към кухнята, залитайки, и се отпусна с последни сили на един стол. Трябваше да поговори с Дан. Набра номера му и той отговори при третото позвъняване.

— Не мога да разговарям в момента — започна той. — Може ли да се срещнем в Кезик след един час?

— Да — каза уморено Джейн. — Къде?

От другата страна се чу приглушен разговор. Стори й се, че разпознава гласа на Джими.

— Долу, при езерото. На паркинга по пътя към Фрайърс Краг. Съгласна ли си?

— Ще бъда там след един час — Джейн продължи да се взира в телефона, сякаш очакваше от него някакви сигурни напътствия. Съмненията я гнетяха, а тя нямаше представа с кого би могла да ги сподели. Със сигурност не можеше да се обърне към Ригстън. Беше го преценила като човек, който няма да се хване на полуистини — а тя не можеше да му предложи нещо друго. Но не можеше и да продължава да мълчи. Ако някой избиваше стари хора, тя беше длъжна да направи необходимото, за да не останат убийствата незабелязани и да се разбере какво става всъщност.

И тогава Джейн се сети за единствения човек, който би проявил по-голям интерес към възможните убийства, отколкото към тайните на Джейн.

Половин час по-късно Джейн вече седеше в приземната зала на погребална агенция „Гибсънс“ в компанията на двестагодишния труп и антроположката. „Ако можеха да ме видят отнякъде“, това беше мисълта, която кой знае защо се въртеше в съзнанието й. Беше успяла да хване Ривър на прага — тя тъкмо се канеше да излезе да си купи сандвич.

— Това, което ще ти разкажа, може да прозвучи доста зловещо — бе казала Джейн.

— Чудесно, обичам зловещи истории — бе отвърнала Ривър и се бе настанила на едно от високите лабораторни столчета.

— Моля те, прояви търпение. Знам, че си чувала част от историята и преди, но аз имам нужда да подредя фактите в главата си. Всичко тръгва от ръкописа, който търся. Последният човек, който със сигурност е притежавал въпросния ръкопис, е Доркас Мейсън. Предположих, че тя е предпочела да го съхрани, вместо да го унищожи. Така че, ако ръкописът все още съществува, най-вероятно е бил предаван от поколение на поколение нейни наследници.

— Звучи логично — отбеляза Ривър.

— Съставих родословно дърво и после изготвих списък на живите потомци на Доркас, подреждайки имената по вероятност да притежават ръкописа, основавайки се на принципа на първородството.

Ривър кимна.

— Това е най-сигурният принцип, особено когато всичко започва от онези времена.

— Жената, чието име бе първо в списъка ми, почина в навечерието на деня, когато трябваше да разговарям с нея. Вторият човек в списъка ми, също жена, почина през нощта, след като я бях посетила. Третият потомък от списъка ми също почина през нощта, след като бях разговаряла с него. А току-що инспектор Ригстън ми се обади, за да ми каже, че и четвъртата в списъка ми е починала снощи — две вечери след моето посещение — Джейн извади грубо скицираното родословно дърво, за да илюстрира думите си.

— Изглежда обезпокоително, съгласна съм. Но както казах и преди, случва се стари хора да измират един след друг.

— Знам. А и нито един от тези смъртни случаи не беше разглеждан като съмнителен. Но тези хора са били в роднински отношения помежду си — наистина, малко по-далечни, но все пак са роднини. И то членове на същия този род, който може би съхранява една много ценна и леснопреносима наследствена реликва. И тъй като старите хора рядко напускат жилищата си, ако човек иска да претърси тези жилища за такова нещо, най-сигурният начин да не бъде изненадан по време на претърсването е да ги убие.

— Действително, звучи съмнително — каза Ривър. — Съществуват прецеденти на няколко смъртни случая един след друг в един род, но тези смъртни случаи са прекалено начесто — тя подръпна косата си, вързана на опашка. — А тази жена, за която ти се е обадил Юън Ригстън — защо всъщност се обади точно на теб?

— Каза, че искал да установи дали аз съм последната, която я е виждала жива. Спомена, че смъртта била неочаквана, а тя не била преглеждана наскоро от лекар. Но накрая започна да се държи така, като че ли съм заподозряна в убийство или нещо подобно.

Ривър повдигна вежди.

— Наистина ли? Е, ако наистина не е била преглеждана наскоро, ще се наложи да бъде извършена аутопсия. Знаеш ли какво — смятам да поговоря с моя колега от Карлайл. Логично е да повикат него за аутопсията, но след като аз тъй или иначе съм тук и съм квалифициран патоанатом, ще му обясня, че ако се съгласи да поема аутопсията, това би ми спечелило някоя червена точка в очите на моя шеф. И тогава ще се заема внимателно с твоята старица и ще видим дали няма да открия нещо подозрително. Това добре ли ти звучи?

Джейн се усмихна.

— Нямаш представа каква тежест свали от гърба ми.

— Не очаквай кой знае какво — предупреди я Ривър. — Най-вероятно е да не открия нищо.

— Ако не намериш, ще бъда много доволна. Всичко започна с моята идея да търся този ръкопис, който може и изобщо да не съществува. Последното, което искам, е в резултат на това на съвестта ми да тежи смъртта на четирима души.

Двамата мъже вече бяха пристигнали и седяха на една пейка, загледани в сребристото сияние на езерните води. Дан се извърна, когато тя наближи. Усмивката му беше топла като лъчите на слънцето.

— Извинявай, че те отрязах преди малко — каза той, прегърна я и я целуна леко по устата. — Знаеш как е. Е, какво става с теб?

— Още имам болки по цялото тяло. Но има и нещо, за което исках да поговорим. Не знам как да започна — сигурно ще е най-добре да го кажа направо — каза тя примирено. — Снощи е починала Лети Браунриг.

Джими я изгледа стреснато.

— Лети, братовчедката на дядо ми? Тази, която живее на Честнът Хил? Тя беше у Алис в понеделник, и изглеждаше в отлично здраве. Какво се е случило?

— Казват, че било естествена смърт, но ще се наложи да направят аутопсия — това, че разговаряха за смъртта на Лети, сякаш правеше мисълта за нея по-мъчителна, вместо да я облекчи. Джейн се бе подала на чара на възрастната жена, а сега Лети бе мъртва, може би дори по вина на Джейн.

Джими покри за миг лице с ръцете си. Прокара пръсти по веждите си, после отпусна длани в скута си и въздъхна. Дан го прегърна през раменете.

— Горката Лети. Господи, имам чувството, че всички старци са се наговорили да умрат заедно — Джими се загледа мрачно във водата. Помълчаха няколко минути, после той се обърна озадачено към Джейн.

— Но ти откъде знаеш всичко това?

— Обадиха ми се от полицията, за да ме питат защо името и телефонният ми номер са записани в нейния бележник. Аз бях при нея във вторник, нали помниш? Проверяваха дали няма да се окажа последният човек, който я е виждал жива — после сякаш бентът се скъса и чувствата й преляха. — Имам чувството, че всички, с които трябва да разговарям за ръкописа, умират. Първо баба ти, после Тили, после и Еди. А сега пък Лети. Страхувам се.

Дан прегърна и нея, и я притисна към себе си.

— Напълно те разбирам.

— А сега пък Юън Ригстън се държи с мен, като че ли съм заподозряна — само защото имената им фигурират в моя списък.

— Е, станаха вече прекалено много, за да говорим за съвпадение — каза Джими. — А и предполагам, че ти си най-очебийната връзка между тях. Може би ти имаш някаква по-добра идея? — въпросът му не прозвуча враждебно, а по-скоро умолително.

— Има някой, който вярва в съществуването на ръкописа на Уърдсуърт и иска отчаяно да се добере до него. Но разбираш ли, със старите хора има такъв проблем — те рядко излизат. Обикновено другите идват при тях. Семейството се грижи за тях, а те почти постоянно са си у дома, освен това е всеизвестно, че често не могат да спят. Следователно е трудно да ги обереш. Ако искаш да се поровиш по-обстойно в домовете им, трябва да им запушиш устите. А този тип ги кара да замълчат завинаги.

Дан потръпна.

— Да му се не види, Джейн, това звучи страшно.

— Знам, но не намирам никакво друго обяснение.

— Но нали някой би забелязал, ако всички са били убити — Джими продължаваше да се съпротивлява срещу логиката на аргументите й, защото не искаше да приеме чудовищното обяснение.

— Не и ако са липсвали недвусмислени следи от борба и видими травми. И четиримата бяха стари и без особени съпротивителни сили като всички стари хора. Не е било трудно да бъдат уплашени — може би дори са били убити по такъв начин.

Джими поклати глава, като че ли се опитваше да отръска нещо от себе си.

— Е, и какво ще направи полицията по въпроса? Като изключим това, че се държат с теб като със заподозряна.

— Не знам, но Ригстън като че ли се е заел сериозно с тази работа.

— Така и трябва — Джими се извърна на една страна и я загледа право в очите. По лицето му се изписа гняв. — Това бяха все хора, които познавам от дете, хора, които обичах. Роднини. Не можем ли да направим нещо и ние?

— Опитвам се. Разговарях с доктор Уайлд, антроположката, която се занимава с тялото от тресавището. Тя ще се заеме с аутопсията на Лети. Ще следи за всяко нещо, дори и най-малкото, от което може да се заключи, че в смъртта на Лети има нещо нередно.

Лицето на Джими се проясни.

— Е, това е все пак добро начало.

— Има и още нещо. Тази сутрин двамата с Дан отидохме да се видим с Джени Райт в Конистън. Тя беше следващата в списъка ми. Струва ми се, че не бива да я оставяте сама, докато не се разбере какво става тук.

Джими направи гримаса.

— Господи, тази дърта вещица!

— Тя много настояваше някой да я заведе утре на погребението. Защо не отидеш при нея още днес следобед и не я доведеш със себе си?

— Идеята ти не е лоша — Джими изпъшка. — Но тя е толкова непоносима бабичка!

— Въпреки това не би искал да убият и нея, нали?

— Предполагам, че не. Не можем ли да накараме ченгетата да се заемат с това?

— Те не биха се грижили за нея така, както близките й — отбеляза Дан.

— Добре де, тръгвам — Джими явно помръкна при тази мисъл.

— Мога да дойда с теб — предложи Дан. — Да облекча теглото ти.

Джими поклати глава.

— Благодаря, но това ще предизвика разпит, достоен за испанската инквизиция. Предпочитам да мина без него — той се изправи и потупа Дан по рамото. — Ще ти се обадя по-късно.

После се наведе и целуна Дан по плешивото теме.

Двамата го изпратиха с погледи, потънали в мълчание.

— Той е симпатично момче — каза Дан.

— Знам.

Дан присви очи, за да ги предпази от блясъка на слънчевите лъчи, пречупващи се във водата.

— Признавам, всичко започна, защото реших, че той може да бъде полезен източник за нашата работа — той въздъхна дълбоко. — Но като че ли започнах да го харесвам прекалено много.

Този път Джейн не беше готова да приеме егоцентризма му. Тя стана и тръгна обратно към колата си. На половин път се спря, обърна се и каза:

— Знаеш ли какво, Дан? Четирима възрастни хора умряха. Снощи някой се опита да ме убие. Що се отнася до любовния ти живот, сигурно ме бъркаш с някой, за когото той представлява интерес.

Когато дойдох отново на себе си, веднага разбрах, че са ме оставили, защото са решили, че съм мъртъв. Знаех, че ако остана на същото място, ще се върнат, за да довършат това, което бяха започнали като страхливци. Ужасна болка разпъваше главата ми, раната в рамото ми кървеше силно. Но аз съзнавах, че ако не се преместя другаде, със сигурност ще загина. Изправих се с мъка на колене, но едва не припаднах от болка. И тогава видях нещо, което първоначално счетох за привидение. Привидението изглеждаше като жена ми Изабела, затова и реших, че съм по-близо до смъртта, отколкото мислех първоначално. Но когато то проговори, разбрах, че пред мен е Изабела от плът и кръв. „Съпруже, дойдох да ти помогна, каза тя. Казаха ми, че си бил мъртъв, но аз не им повярвах. Избиват всички бели мъже“. С нейна помощ успях да се изправя на крака и двамата се запрепъвахме към гъсто израсналите индийски смокини, които растяха наблизо. Бях в безопасност, но се боях, че това няма да е задълго.

37

Ривър беше разработила своя тактика, благодарение на която постигаше това, което желаеше. Това можеше да се дължи донякъде и на присъщата й решителност, но в по-голяма степен се основаваше на способността й да преценява правилно скритите подбуди на хората. Правилно ориентираното ласкателство, професионалната коректност и склонността да оказва услуги още преди те да й бъдат поискани — всичко това й помагаше да накара света да се подчинява на желанията й. Когато привърши телефонния си разговор, колегата й беше убеден, че тя му прави услуга, поемайки аутопсията на Лети Браунриг.

Тъй като тялото на Лети вече беше пренесено в болничната морга, всичко се уреди доста бързо. Когато Джими потегли към Конистън, Ривър вече се готвеше да започне изследването на мъртвата жена. Асистентът й и униформеният полицай, когото Юън Ригстън бе изпратил да присъства на аутопсията, говореха за футбол и сякаш не се замисляха за това, което предстоеше. Ривър изгледа равнодушния полицай и попита:

— Присъствали ли сте друг път на аутопсия?

— Да, бил съм — отвърна невъзмутимо младият човек. — По-често от останалите. Все мен пращат. Труповете не ме стряскат. Баща ми беше касапин.

— Радвам се да го чуя — отвърна Ривър. — Много мразя да чакам, докато някой тича навън да повръща.

— Няма опасност такова нещо да се случи с мен. Това е просто месо, нали така? Искам да кажа, че това, което е правело плътта човек, отдавна е отлетяло, когато тялото бъде положено на плочата — каза спокойно полицаят. — Умрем ли, от нас остава само една торба с кокали и карантия. Никога не съм разбирал защо хората вдигат такава дандания, ако се наложи техен близък покойник да бъде подложен на аутопсия.

— Някои хора възразяват по религиозни съображения — каза Ривър и започна да опипва черепа на жената, търсейки следи от контузии или ожулвания.

— А това е още по-нелогично, ако се замислите — продължи полицаят. — Добре, съгласен съм, че някои хора вярват и във възкресението на физическата обвивка на душата. Но ако вярваш във всесилния Бог, би трябвало да вярваш, че той ще бъде способен да събере и частите на тялото, за да добие то първоначалния си вид, нали? Именно вярващите би трябвало да приемат аутопсията по-спокойно, защото именно те би трябвало да вярват, че Бог може всичко. Това е проблемът с религията — появи ли се Бог, логиката изчезва.

Ривър се ухили.

— Как така сте все още редови полицай? Не съм привикнала да слушам униформени полицаи да разсъждават по философски въпроси.

— Харесва ми да бъда униформен — отвърна той. — Така общувам повече с хора вместо с документи, не ме е грижа за политиката, нито пък се старая да угаждам на големите шефове. Когато се прибера у дома, не нося със себе си бремето на ръководен кадър. Такъв живот ми харесва.

— Някои биха го нарекли липса на амбиция — каза Ривър. Внезапно нещо привлече вниманието й и тя престана да слуша думите му. Приведе се по-ниско, за да види нещо, после посегна към лупата. — Това е интересно — измърмори тя.

— Какво е интересно? — осведоми се полицаят.

— Едва забележима синина точно над каротидния синус — каза тя и му посочи мястото.

— Странно място за синина — отбеляза той. — Искам да кажа, човек не би се ударил на такова място. Каква е причината според вас? Дали някой не се е опитал да я удуши?

Ривър поклати глава.

— Не мисля. Липсват останалите белези, които би трябвало да има в такъв случай. Е, когато я отворя, ще ни стане по-ясно.

Но увереността на Ривър не се оправда от развитието на аутопсията. Накрая тя остави асистента си да зашие разреза и се обърна към полицая, за да го уведоми за заключението си.

— Най-обикновено спиране на сърцето. Забелязват се признаци на кардиомиопатия, артериите са доста запушени, сърцето чисто и просто е отказало.

— Но нали в крайна сметка това е универсалната причина за смърт? — попита полицаят — философ.

— Да, но сърцето спира по най-различни причини. В отсъствието на друга очевидна причина за това, като например рана от огнестрелно оръжие, следи от отрова или признаци, че човекът е бил удушен, ни остава единственото заключение — спиране на сърдечната дейност.

— Добре. Значи можем да очакваме и смъртния акт, нали?

— Ще се погрижа — Ривър смъкна гумените ръкавици. На пръв поглед нямаше нищо подозрително около смъртта на Лети Браунриг, но някаква тревожна мисъл продължаваше да я гризе. Обратно на очакванията й, съмненията, изказани от Джейн Грешам, не се изпариха след аутопсията. Това, което възнамеряваше да стори сега, беше изцяло извън нейната сфера на дейност и в разрез с професионалните норми, но тя държеше да се успокои напълно.

Веднага след като полицаят си тръгна, тя се преоблече в ежедневните си дрехи и тръгна обратно към „Гибсънс“. Тя кимна на младия мъж, който посрещаше опечалените, и тръгна към залите, в които изнасяха телата на покойниците. Когато надникна в залата, където лежеше Тили Суейн, видя там някаква жена на средна възраст, седнала с приведена глава на един от столовете. Ривър се измъкна обратно в коридора и се упъти към Еди Феърфийлд.

В залата цареше тържествена пустота. Късното следобедно слънце хвърляше ярко петно върху тялото и му придаваше цвят. Ривър отиде бързо до ковчега и погледна вътре. Около врата на Еди имаше висока бяла яка, но една секунда й беше достатъчна, за да я измести и да погледне под нея. Извади лупата и се загледа по-внимателно. Беше почти незабележимо, но го имаше — малкото синьо петънце върху каротидния синус, съответстващо приблизително на върховете на два пръста.

— О, по дяволите — измърмори Ривър. Измъкна фотоапарата си и направи цяла поредица снимки — първо синината в едър план, а после я засне и по-отдалеч, за да не може да съществува съмнение, че е открита върху тялото на Еди Феърфийлд.

— По дяволите — повтори тя и върна яката на мястото й.

Когато се озова отново в коридора, тя потърси младия служител на агенцията и попита:

— Къде е Едит Клулоу?

— Ковчегът е затворен, всичко е готово за утрешното погребение — отвърна той лаконично.

Ривър му се усмихна очарователно.

— Има ли някаква възможност да го отворите заради мен?

Той трепна леко, като че ли тя му бе предложила някакъв неприемлив сексуален контакт.

— Защо ви е? Доколкото знам, вие имате работа само с тялото от тресавището?

— Наречете го професионално любопитство, ако искате — каза тя. — Имам една теория, затова трябва да проверя нещо. Трябват ми само пет минути.

Той я изгледа колебливо.

— Всъщност не би трябвало…

Тя постави ръка над лакътя му.

— Напълно ви разбирам, но ви моля да ми се доверите. Ако греша, никой нищо няма да разбере. Но ако съм права, по този начин ще спестим много мъка на близките й. Никой не обича да нарежда ексхумация…

Той видимо се стресна.

— Ексхумация ли?

— Шшт — изшътка предупредително Ривър. — Хората не обичат да чуват подобни думи в залите на погребална агенция.

Той погледна крадешком нагоре и надолу по коридора.

— Обещавате ли да не ме издадете?

— Обещавам — тя го последва в едно по-малко помещение в края на коридора, където чамовият ковчег на Едит бе положен на дървени стойки. Той бръкна в някакъв шкаф, извади отвертка и започна да сваля винтовете. Отварянето на ковчега на Едит отне не повече от две минути, а свалянето на капака — само миг. Ривър огледа шията на старата жена през лупата си и кимна утвърдително на себе си.

— Да му се не види — измърмори тя, извади апарата и отново направи няколко снимки.

Младият човек пристъпваше от крак на крак.

— Приключихте ли? — питаше той след всяка снимка.

Ривър отстъпи от ковчега и пъхна фотоапарата в джоба си.

— Вече съм готова, можете да я затворите отново.

Бяха изминали само десетина минути, когато те се озоваха отново в коридора и видяха, че си тръгва единствената жена, която бе седяла край тялото на Тили Суейн.

— Връщам се веднага — каза Ривър на младия човек, който тръгна да изпраща посетителката, и се упъти на свой ред към Тили.

Само че Тили я разочарова. Заради положението на тялото след смъртта кръвта се бе стекла и образувала послесмъртни петна точно на това място, което интересуваше Ривър. Невъзможно бе да се прецени имало ли е синина или не.

— Така или иначе, това са трима от четирима — измърмори тя под нос. Джейн Грешам се оказа права. Тук ставаше нещо нередно.

Два часа по-късно Ривър влезе в кабинета на Юън Ригстън. Лицето му светна, когато я видя, но веднага след това усещането за приличие измести прилива на желание и той овладя изражението си.

— Не очаквах да те видя тук — задоволството в гласа му изключваше всякакво отрицателно значение на думите му.

— И аз не очаквах, че ще дойда дотук — тя се отпусна уморено на стола. — Нали знаеш, че аз поех аутопсията на госпожа Браунриг?

— Да. Бях малко учуден — мислех, че ще я прави професорът, обикновено той се заема с това.

— Ами аз разполагам с необходимата квалификация, а пък и той мислеше, че няма да има никакъв проблем.

Юън порови из документите, с които бе отрупано бюрото му и извади със замах някаква бележка, написана на ръка.

— Очевидно наистина е нямало. Казала си, че причината за смъртта е спиране на сърдечната дейност — той я изгледа проницателно. — Но всъщност не е така, нали? Не би дошла тук, ако заключението ти беше категорично.

— Имах причина да поискам аз да направя аутопсията. Тази сутрин ме посети Джейн Грешам.

— Това вече е интересно.

— Тя каза, че ти си се заел със случая. Беше страхотно изнервена, когато дойде при мен. Бои се, че някой се е заел да избива старите хора, за да се добере до ръкописа.

Настана дълга пауза.

— Е, тя не е единствената, която мисли така. А ти успя ли да откриеш нещо в подкрепа на предположението й?

Ривър кимна потиснато.

— На шията на госпожа Браунриг открих странна малка синина. Не е нещо, което задължително сигнализира за някаква нередност, но ме накара да се позамисля. Така че се върнах в „Гибсънс“ и огледах другите три трупа. И на два от тях открих подобна синина. За третото тяло не мога да бъда сигурна, защото има послесмъртно кръвонасядане — тя измъкна куп снимки от чантата си. — Снимах синините — тя разпиля снимките по бюрото, за да може Ригстън да ги огледа. — Лети. Еди Феърфийлд. Едит Клулоу.

— А какво означава синината? Убождане от спринцовка или нещо друго?

Ривър поклати глава.

— При нито един от тях няма и следа от убождане. Но петънцето е точно над каротидния синус.

— Какво точно трябва да означава това?

— Добре познатата каротидна артерия преминава от едната страна на шията — ето тук — и Ривър дръпна настрани яката на блузата си, за да му покаже. — А точно тук долу, горе-долу на нивото на ухото, тя се разделя на две. Външната каротидна артерия си продължава под повърхността на кожата, а вътрешната минава под черепната кост. Ако се притисне каротидната артерия на мястото на синуса… — тя спря за малко, за да покаже какво точно има предвид, — това може да причини брадикардия — или забавяне на сърдечния ритъм за незапознатите. Съществуват обаче мнения в научните среди, според които при възрастни хора и такива, които страдат от сърдечни заболявания, притискането на каротидния синус може да причини сърдечна аритмия с фатални последици.

— Съществуват мнения, така ли? — повтори объркано Ригстън.

— Това се определя като твърдение, основано на предположения, защото естествено никой не може да провежда опити, за да разбере дали такова действие може да предизвика смърт или не. Затова и никой не е напълно сигурен какъв е ефектът от подобно действие. Има документирани случаи, при които някои хора са го използвали за увеличаване на сексуалното удоволствие, и то без летален изход. От друга страна, човекът, който прави такова нещо, вероятно не би искал сексуалният му партньор да умре, затова и би прекъснал притискането на каротидния синус при първия признак, че другият може да загуби съзнание. Ако обаче такова действие наистина може да има летален изход в съответствие със съществуващото предположение, това би бил много удобен начин да убиеш възрастен човек или човек, който страда от сърдечно заболяване. Няма да има никакви следи, нали разбираш. Няма да има петна и кръвонасядания, каквито остават след задушаване в резултат на притискане на някаква материя към устата, няма да се счупи и подезичната кост, както става, ако се стиска шията с ръце. Ще прилича на смърт в резултат на сърдечна слабост.

— Трябва ли човек да бъде силен, за да убие някого по този начин?

— Всъщност не, не ми се вярва да е необходимо да се натиска силно. Пък и вероятно не би се наложило голямо усилие да докараш жертвите до безпомощно състояние, вероятно трябва само да ги задържиш на едно място.

— Следователно може да го направи и жена?

— Ако е сравнително здрава и силна.

Ригстън потърка челюстта си.

— И ти считаш, че тези мили старци са били убити по такъв начин?

— Бих казала, че е много възможно — откриването на една и съща синина при трима от четиримата е прекалено голямо съвпадение.

Изражението на Ригстън стана по-сурово.

— Имах подобно съмнение. Вече не можем да говорим за съвпадение, това са подозрителни обстоятелства.

— Съгласна съм. Сами по себе си синините биха могли да бъдат отписани като незначителни, но в съчетание с това, което ми разказа Джейн… е, налага се да го приемеш сериозно.

Ригстън се усмихна мрачно.

— Точно така го приемам. Благодаря, че дойде направо при мен с новината. Длъжен съм обаче да кажа, че положението на доктор Грешам става доста напечено.

— Възможно ли е наистина да подозираш, че тя е човекът зад всичко това?

— Между нея и всяка една от предполагаемите жертви съществува връзка. И двамата знаем това.

Ривър поклати объркано глава.

— Това не я превръща в заподозряна. Юън, нали никой изобщо нямаше да има представа, че тук става нещо нередно, ако Джейн Грешам не беше дошла при мен? Нали тъкмо тя ме накара да се заема с аутопсията? Защо й е било да привлича вниманието към факта, че е успяла да извърши убийствата, без да събуди подозрение?

Ригстън се понамести на стола си.

— При едно четвърто убийство така или иначе биха възникнали някакви съмнения. По този начин, като сама привлича вниманието към съмнителните обстоятелства, тя се представя в добра светлина. Ако съдя по това, което ти ми разказа, е променила позициите си.

— Защото ти си ченге и я плашиш, а аз — не — въздъхна раздразнено Ривър. — Юън, съзнавам, че обмислянето на всички вероятности е твое професионално задължение, но аз съм убедена, че Джейн се интересува единствено от професионалното признание, което ще получи, ако открие скъпоценния си ръкопис. Тя ми показа родословното дърво, на което е подредила наследниците по вероятност да притежават ръкописа. Вече знам името на следващия човек в нейния списък. За какво й е да ми го показва, ако наистина е убийца?

— Знаеш името, така ли?

Ривър му подаде едно листче.

— Ето ти го. Юън, би трябвало да се опиташ да разбереш от нея кой друг би могъл да се домогва така отчаяно до ръкописа, че да е готов да убива заради него.

Ригстън се смръщи.

— Ето ти и следващия проблем. По какъв начин избиването на всички тези хора дава възможност на убиеца да се доближи до ръкописа?

— Джейн има някаква теория по този въпрос. Каза, че старите хора поначало излизат рядко от къщите си. Ако държиш да претърсиш жилищата им за някаква скрита ценност, трябва преди това да ги обезвредиш по някакъв начин.

— Видя ли? Вече всичко е измислила. Казвам ти, Ривър, Джейн Грешам знае много повече, отколкото признава.

— Упорита е като муле — каза Джими, който крачеше напред-назад пред Копърхед Котидж. — Не иска да мръдне оттук. Не искала да оставя котките си сами, не можела да мигне, ако спяла в чуждо легло, не обичала да бъде сред чужди хора — и какво ли не още. Не искам да я плаша, за да я принудя да напусне къщата си, но не виждам какво друго да направя.

Джейн се взираше през прозореца на стаята си, притиснала мобилния телефон към ухото си.

— Защо тогава не й предложиш ти да останеш в къщата тази нощ? Така тя може да бъде в безопасност, бе да се налага да напуска дома си.

Джими захленчи.

— Джейн, мислех, че сме приятели — тя е същински кошмар.

— Знам. Не забравяй, че вече бях при нея — нахлулата внезапно мисъл накара Джейн да изстине от страх. Човек, който е бил в състояние да убие хладнокръвно четирима старци, може би нямаше да се стресне от присъствието на Джими. Последното, което искаше, бе да изложи и него на опасност. Трябваше да намери начин да отмени предложението си, без да засяга мъжката му гордост.

— Като си помисля — започна тя бавно, — и да останеш в къщата й, това няма да е кой знае каква гаранция за безопасността й. Не вярвам да спиш пред прага на спалнята й като вярно куче.

— Никакъв шанс.

— Е, в такъв случай няма друг изход — най-добре направо й кажи, че не е в безопасност, ако остане там сама, преди цялата история да се изясни.

Джими въздъхна.

— Предполагах, че ще кажеш така. Никак не ми се искаше да я плаша, разбираш ли. Прави се на много оперена, но всъщност си е просто една самотна старица, която обича дома си. Не ми се иска за нея къщата да се превръща в място, на което не се чувства в безопасност.

— Знам, но по-добре да бъде уплашена и в безопасност, отколкото мъртва.

— Пожелай ми успех — отвърна той мрачно. — Ако не ти се обадя след малко, да знаеш, че ме е изяла жив.

След като се озовахме сред дърветата, казах на Изабела да свали ризата ми и да я накъса на ленти за превръзки. Под мое ръководство тя успя да измайстори превръзка за раната ми, която спря кървенето. Когато се справихме с това, аз настоях да навлезем по-надълбоко в горичката. Докато си почивахме, обясних на Изабела, че е дошло времето да напуснем Питкеърн. Сега, когато туземците бяха усетили вкуса на собствената си сила, никога вече нямаше да бъдем в безопасност. Но тя постави ръката ми на издутия си корем и ми напомни за своето състояние. „Ти върви, щом трябва, съпруже, но аз не мога“. Аргументите й бяха необорими, а и аз знаех, че за разлика от мен тя няма да бъде в опасност. А и децата ми нямаше да пострадат — туземците от Отахейте държат много на децата, колкото по-светла е кожата им, толкова по-високо ги ценят. „Помогни ми тогава да стигна до брега под скалите“, казах аз. Тя изпълни молбата ми, и още преди да стигнем до моето скривалище, ние се сбогувахме със сълзи на очи. (Не ми се искаше тя да знае къде мога да бъда открит. С цената на горчив опит бях разбрал, че не мога да имам вяра на туземците, дори на тези, които бяха станали членове на собствените ни семейства, затова предпочетох да не я излагам на изкушения).

38

Юън Ригстън не беше членувал в организацията на скаутите като момче, но също като тях много държеше да бъде винаги готов. Независимо от думите на Ривър, той все още не вярваше на Джейн Грешам. Но искаше да бъде подготвен, преди отново да започне да я разпитва във връзка с нейния списък. А се налагаше да вземе и предохранителни мерки.

Смяташе да обиколи отново къщите на починалите, оглеждайки ги този път като местопрестъпления, независимо от това, че всякакви следи биха били заличени от екипите на бърза помощ и роднините, които са газили къде ли не. Все пак специалистите по пръстови отпечатъци биха могли да открият отпечатъци на човек, който не би имал основание да бъде на някое от тези места. Освен това щеше да се наложи да разговаря със семействата на починалите — или по-скоро семейството, защото всички те бяха роднини. Ригстън ги познаваше — и семейство Клулоу, и Феърфийлд, Суейн и Браунриг. Почтени хора, от местен корен, с развито обществено съзнание. Не бе имал поводи да арестува хора от този род, дори по-младите не бяха създавали проблеми под въздействие на алкохола, както се случваше с немалко тийнейджъри.

Беше изпратил Ривър до паркинга и й беше обещал да се видят по-късно. Преди новия развой на събитията бяха се уговорили да прескочат вечерта до Карлайл, да хапнат къри и да послушат изпълнители на местен фолклор в една от кръчмите, но сега това отпадаше. И двамата бяха на мнение, че се налага останалите трима покойници да бъдат аутопсирани, и Ривър беше категорична, че трябва да се заеме незабавно с тях. Един телефонен разговор със съдия-следователя бе достатъчен, за да получат съгласието му. Това беше положителната страна на работата в малък град, каза си Ригстън. Административният апарат можеше да бъде задействан по-бързо, отколкото в големите градове. Но и двамата надали щяха да приключат работа преди полунощ.

После той се прибра в кабинета си и се зае да разпределя работата между малцината специалисти по оглед на местопрестъпленията, които бяха все още на разположение толкова късно през деня. Искаше му се да действа бързо, но трябваше и да прецени внимателно дали да нареди на подчинените си да работят извънредно, преди разследването на убийствата да е официално започнало. Проклета бюрокрация! А хората все се чудеха защо полицията не може да се справи с престъпността. Трябваше да се опитат да поработят на тяхно място в продължение на една седмица, да се борят с документация и да се опитват да се вмъкват в тесните рамки на бюджета, тогава сигурно щяха да си обяснят някои неща.

След един-два телефонни разговори с негови познати Ригстън успя да установи, че целият род се е събрал в дома на Алис Клулоу. Той тръгна натам сам, без да я предупреди за идването си. Алис отвори вратата — дружелюбното й изражение се смени с израз на задоволство, когато видя кой е новопристигналият.

— Посещението на инспектора — цитира тя сухо. — Здравей, Юън. Значи все пак реши да приемеш сериозно думите ми. Съжалявам, че трябваше да умре още един член на моето семейство, за да се задействаш.

— Стига, Алис, сама знаеш, че упреците ти не са коректни. Бях започнал да проучвам случаите.

— По-добре щеше да е да си арестувал някого.

— Налага се да поговорим.

Тя хвърли поглед през рамо.

— Вътре е претъпкано. Ела с мен, в градината има една пейка.

Той я последва, минаха през една дървена портичка, и влязоха в просторна, добре поддържана градина. Няколко късни рози бяха провесили главички от една пергола, а пред нея имаше пейка от ковано желязо. Двамата седнаха, замълчаха за миг, после Алис поде:

— Кажи за какво става дума, Юън.

— Просто исках да те уведомя за развитията. Макар че все още не сме установили евентуална причина за насилствена смърт, проучваме обстоятелствата, при които е настъпила смъртта — каза той предпазливо.

Алис поклати натъжено глава.

— Те бяха обикновени, безобидни стари хора.

— Знам. И ако се окаже, че става дума за убийства, няма да допусна такова злодеяние да остане ненаказано. Работата е там, че според нас някой е убеден, че един от твоите роднини притежава много ценен наследствен документ, и че…

— Нали ти казах. Проклетата Джейн Грешам — прекъсна го гневно Алис. — За това ли става дума?

— Възможно е. Но доктор Грешам вероятно не е единствената, която знае за този ръкопис. Затова трябва да проуча какво точно се е случвало през последните дни от живота на покойните ти близки. С кого са се виждали, казвали ли са нещо за Джейн Грешам или за някой друг, който ги е разпитвал за ръкописа. Разбирам, че сте опечалени, знам, че утре е погребението на Едит, но наистина ми е необходимо да поговоря с някои хора още тази вечер.

— Но като стана дума за погребението — няма ли да се наложи да наредите аутопсия или нещо подобно? Ако е била… — Алис не намери сили да произнесе думата. Юън я разбираше, бе наблюдавал подобен отказ да се приемат фактите и преди.

— Всичко е взето предвид — каза той. — Не се налага да се отложи погребалната служба. Боя се обаче, че няма да можете да погребете веднага баба си.

— Какво искаш да кажеш с това, че не можем да я погребем?

Ригстън разпери безпомощно ръце.

— Съжалявам, Алис. Правилникът изисква тялото да бъде на разположение и на защитата за в случай, че те изискат втора аутопсия да бъде изпълнена от специалист, избран от тях.

— Ами ако не арестувате никого? Колко време според теб трябва да чакаме, за да я погребем? — гласът на Алис стана писклив.

— Ако не арестуваме никого в рамките на един месец, така или иначе ще наредим втора, независима аутопсия, и после ще предадем тялото на близките.

Алис отпусна глава в ръцете си.

— Това е ужасно, Юън.

— Знам, Алис, и много съжалявам. Но ще ти бъда много задължен, ако ми помогнеш тъкмо сега. Най-добрият начин да почетеш паметта на Едит и на останалите е да работиш с нас. Нашата работа е да защитим мъртвите. Но за целта се нуждаем от вашата помощ.

Тя вдигна поглед към него. Очите й бяха насълзени.

— Ще направя всичко, което е необходимо. Дай ми само пет минути да обясня на останалите. После ще дойда да те взема.

Ригстън я проследи с поглед, докато влизаше в къщата, изгърбена и с приведена глава. Съчувстваше й. Самият той не очакваше с нетърпение да се озове насред целия клан Клулоу.

Джими Клулоу не беше доволен от живота. Мина доста време, докато успя да убеди Джени Райт, че животът й може да е застрашен, ако остане сама в Копърхед Котидж. След това обаче трябваше да минат часове, за да се организира напускането на къщата. Трябваше да се осигури достатъчно храна и вода за котките. За да вземе решение какви дрехи да сложи в багажа си, Джени прерови целия си гардероб, включително и някакъв огромен куфар, който като че ли не бе отварян от времето на войните с Наполеон. Трябваше да бъдат изключени всички електроуреди, дори и древният хладилник, чието съдържание беше подредено в найлонови торбички, за да бъде пренесено в Кезик. Джими беше търпелив човек, но дори неговото търпение имаше граници, а Джени ги беше надхвърлила дълго преди да обяви, че е готова да тръгне.

Не му стана по-леко, когато се оказа, че никога не е качвал по-непоносим пътник в колата си. Всеки път, когато скоростта надвишеше трийсет мили в час, тя си поемаше рязко дъх и питаше дали не си е поставил за цел да убие и себе си, и нея. Ако колата наближеше на около метър от бордюра откъм нейната страна, Джени изпискваше, че ще се блъснат. Когато наближиха улицата, на която живееше Алис, Джими вече се питаше защо ли не я остави да се оправя сама.

За свое учудване, когато влязоха в дневната на Алис, Джими видя Юън Ригстън, разположил се в едно от креслата с чаша чай в ръка. Не беше виждал Ригстън от години, но го разпозна незабавно. Алис скочи веднага и отведе Джими и Джени в кухнята.

— Какво прави Ригстън тук? — попита Джими.

— Знам, че новината ще те шокира, Джими, но полицията е на мнение, че Едит и останалите може да са били убити — каза Алис и хвърли угрижен поглед към Джени.

— Именно затова доведох Джени — каза Джими. — Джейн Грешам се опасява, че сега може да посегнат на нея.

Алис като че ли всеки момент щеше да се разплаче:

— Господи, Джими, какво става тук?

— Това е дълга история — каза той. — А Джени е уморена. Ще трябва тя да остане тук за няколко дни.

— Не виждам защо трябва да говориш за мен така, като че ли отсъствам, момче — сопна се Джени. — Мога да уреждам своите работи. Алис, налага се да остана тук няколко дни. Може ли да нощувам у вас?

— Разбира се — отвърна объркано Алис. — Ще ти покажа стаята за гости.

— Всичко по реда си — заяви Джени. — Джими, бъди добро момче и ми налей едно бренди.

Джими отправи поглед към небесата и тръгна обратно към дневната, където Алис беше сервирала напитките. Този път Юън Ригстън срещна погледа му над главите на тези, които Джими определяше като „съвет на старейшините“.

— Джими! — подвикна той вместо поздрав.

Джими кимна.

— Не е ли по-подходящо да си някъде навън и да преследваш човека, който избива близките ми? — попита той меко и посегна към брендито.

— Точно това правя в момента.

— Е, няма да го намериш тук — Джими наля щедра доза бренди в една чаша.

— Роднините ти ми дават някои сведения, от които се нуждая. Опитвам се да добия ясна представа от всичко, което се е случило преди тези хора да умрат. Странното е, че твоята приятелка Джейн Грешам се появява навсякъде като черен гологан.

Ако целта на Ригстън беше да раздразни Джими, той бе успял да осъществи намерението си.

— Така е, защото тя и Дан също са жертви в случая — отвърна Джими предизвикателно.

— А кой е Дан?

— Дан Сийборн, неин колега — Джими почувства, че се изчервява, но се надяваше Ригстън да реши, че се е изчервил от гняв.

— Е, защо считаш, че и те са жертви? — попита Ригстън.

— Защото някой се опитва да открадне плода на тяхната работа, като успоредно с това се опитва да представи и Джейн като злодея в пиесата. Би трябвало да разчиташ на помощта й, вместо да се опитваш да я представиш като част от проблема.

— Джими — намеси се предупредително майка му. Юън просто се опитва да помогне.

— О, така ли? Защо тогава се наложи аз да поема грижата за безопасността на Джени? Ако му беше останал малко здрав разум, досега да е преписал списъка на Джейн и да се е погрижил останалите хора в него да не пострадат.

— Не ме учи как да си върша работата, Джими.

— Все някой трябва да го направи — отвърна Джими презрително. — Ако не беше Джейн, Джени още щеше да си стои у дома и да чака убиецът да се появи. А сега ме извинете, обещах да й занеса нещо за пиене — той се обърна и видя, че Джени стои на прага на стаята. За първи път през днешния ден на лицето й бе изгряла усмивка.

— Добре казано, моето момче. Очаквах нещо по-добро от теб Юън Ригстън. Ако не беше Джими, можех вече да лежа мъртва в леглото си. Крайно време е да престанеш да се занимаваш с глупости. Джими, ще ми покажеш ли къде е стаята за гости на Алис?

Тенил водеше вътрешна битка. По време на последните си две излизания понесе два тежки шока и никак не й се искаше това да се потрети. Но все още беше убедена, че е длъжница на Джейн, задето тя се бе грижила за нея. Освен това не издържаше да стои постоянно в затворено помещение. И след като така или иначе се налагаше да поизлезе, защо да не свърши и нещо полезно? Пък и надали имаше реален шанс да се натъква на крадец две вечери подред.

В крайна сметка решението дойде от само себе си. Вече беше привикнала да спи друго време, а не нощем, затова и сега сънят не идваше в обичайните часове. Малко преди полунощ тя се отказа да се върти в спалния чувал, опитвайки се да заспи, и потегли към Конистън. Отне й доста време да открие Копърхед Котидж, но когато намери къщата установи с облекчение, че липсват близки съседи — това щеше да й бъде от полза, защото надали щеше да успее да влезе лесно. След продължителни опити да разбие ключалките на предната и задната врата, Тенил се предаде. Всички прозорци също бяха здраво затворени. Тя обикаляше къщата, опитвайки се отчаяно да измисли някакъв начин да проникне вътре, и вече бе почти готова да се откаже.

Една котка й показа пътя. Дългокосместа бяла котка, която излетя като стрела от храсталака, скочи на една градинска пейка, а оттам — на покрива на малка пристройка, който достигаше до стрехата на къщата. Котката задраска нагоре по каменните плочи, а после скочи на перваза на един прозорец и изчезна вътре. Тогава Тенил забеляза, че този прозорец е леко открехнат. Тя стъпи на облегалката на пейката и се хвана за водосточната тръба. Тръбата се заклати, но издържа тежестта й. При третия опит тя успя да се изтегли на покрива, после запълзя предпазливо по хлъзгавите плочи, ругаейки под нос.

Когато стигна прозореца, се вкопчи в рамката му, сякаш се беше добрала до спасителен пояс в бурно море. Надникна вътре, но не посмя да го вдигне нагоре, защото можеше да се окаже, че стаята е спалня на старицата. Не можа да види кой знае какво, но то беше достатъчно, за да се убеди, че стаята е празна — голият матрак на леглото с метални табли беше единственото доказателство, че това някога наистина е било спалня.

Тенил се опря здраво на стрехата и повдигна прозореца нагоре. Той проскърца, но не достатъчно силно, за да я стресне. Тенил се плъзна под него и скочи безшумно върху килима. Прекоси предпазливо стаята и едва не се препъна в бялата котка, която се усука, мъркайки, около глезените й.

На площадката имаше още котки — жълтеникавите им очи светеха в тъмното. Миришеше слабо на котешка урина и престояло месо. За свое учудване Тенил забеляза, че всички врати на етажа са отворени, и видя ясно, че завесите не са спуснати в нито една от стаите. Обиколи набързо горния и долния етаж и се увери, че къщата е празна. Тя въздъхна облекчено. Поне този път задачата й щеше да бъде лесна.

Започна от единствената спалня, която явно бе обитавана. Претърси я основно, но не откри нищо интересно. Във втората спалня резултатът беше същият. Затова пък в третата откри старо ковчеже с бакърен обков. В него нямаше нищо друго, освен снимки. Но когато Тенил извади всички снимки, забеляза, че ковчежето е по-плитко отвътре, отколкото изглеждаше от външната страна. Реши да рискува, изнесе го на стълбищната площадка, затвори всички врати и запали лампата. Когато огледа дъното по-внимателно, забеляза в единия му ъгъл тъничка кожена халка. Пъхна пръст в нея, дръпна и цялото дъно се вдигна, откривайки тайник, дълбок не повече от три сантиметра.

Тенил измъкна оттам тъничък сноп хартия. Хартията беше плътна, пожълтяла по ъглите, и бе станала трошлива от годините. Листовете бяха изписани от край до край със старомоден почерк, всички букви бяха украсени със заврънкулки. Първоначално не може да разбере нищо, но после изведнъж разчете встъпителните думи.

Днес си припомних времето, което прекарахме в Олфоксдън, както и подозренията, насочени към Колридж и мен, а именно, че сме били вражески агенти, и че сме събирали сведения като шпиони на Бонапарт. Спомням си и как Колридж настояваше, че здравият разум не би допуснал някой да повярва на такова предположение, че поети не биха били годни за такова начинание. Че всичко, което виждаме пред себе си, ние приемаме като материал за стиховете си, и че не бихме укривали тайни, ако те биха ни послужили да следваме призванието си.

Това е моментът, когато би трябвало да отекнат фанфари, помисли си тя замаяно — или барабани, или някой да запее „Алилуя!“ Това беше мигът на истината. Това, което държеше в ръце, бе писано от един от най-великите поети на този свят — и надали имаше човек, който да го е виждал. А тя го докосваше, вдъхваше миризмата на хартията, четеше го. Макар че по-скоро би умряла, отколкото да си го признае, тя действително бе обзета от истински възторг, граничещ с екзалтация. Седна на пода и започна да попива алчно написаното.

Нямаше представа колко дълго бе седяла така, свита на пода. Беше опиянена от вълнение, но най-сетне дойде на себе си и осъзна, че трябва да побърза да отиде при Джейн и да й съобщи новината. Обзе я изкушение да вземе със себе си целия ръкопис, но схвана инстинктивно, че такова решение би било погрешно. Порови се из листата, за да провери дали между записките в проза не е пъхната поемата — но стихове нямаше. Единственото, което откри, бяха бележки. Дали пък да не вземеше някой лист от средата на купчината — така Джейн щеше да й повярва, че казва истината. Щеше да бъде възнаградена за всичките си усилия, когато видеше как ще се измени лицето й, щом осъзнае какво държи в ръцете си.

Тенил избра произволно една страница и я пъхна внимателно между тениската и пуловера си. После прибра всичко така, както го бе намерила, и върна ковчежето на мястото му, като внимаваше да не остави следи в праха около него. Още бе като зашеметена от възторг, когато се упъти към прозореца, през който излизаха котките.

Студеният нощен въздух и съзнанието, че ще трябва да слезе по някакъв начин от покрива я отрезвиха. Щом излезе през прозореца, го смъкна до първоначалното му положение и се плъзна по корем на плочите, а после запълзя внимателно, сантиметър по сантиметър, надолу по покрива. Когато стигна до самия ръб, разбра, че ще трябва да скочи направо на земята — пейката беше прекалено далеч от стената, за да разчита, че ще може да се спусне върху нея.

Беше й все едно. Чувстваше се непобедима. Увисна на улука, после се пусна — височината на къщата бе едва няколко фута, затова и Тенил се приземи леко върху меката пръст. Докато се изправяше, залитайки, нечии ръце паднаха тежко върху раменете й. Тя изръмжа и започна да се боричка, опитвайки се да се освободи, но усилията й бяха безсмислени. Противниците й бяха по-високи, по-тежки и по-силни. Само след секунди тя лежеше по лице в пръстта, а ръцете й бяха извити на гърба й.

Почувства докосването на студена пластмаса, после някакъв глас произнесе:

— Арестувам ви по подозрение в кражба.

Тенил направи гневна гримаса.

— О, по дяволите!

Скривалището ми гарантираше някаква сигурност, която ми бе много необходима, тъй като — излишно е да подчертавам — в моето състояние не можех нито да натоваря лодка, нито пък да вдигна платна и да потегля през опасните води около Питкеърн. Нямах друг избор, освен да остана там в продължение на няколко дни, измъчван от треска и изтощен. Главата ме болеше непрестанно, раната на рамото ме измъчваше. Под прикритието на нощта слизах с голяма мъка до водата, за да промия раната си — но нямах смелост за нещо повече. Знаех, че единственият ми шанс за оцеляване бе да изчезна напълно от погледите на туземците. Те бяха прекалено наивни, за да стигнат до извода, че може и да съм оживял, след като ме бяха оставили, убедени в смъртта ми. Що се отнася до изчезването на тялото ми, разчитах, че Изабела ще съчини някаква история — така и трябва да бе сторила, защото не забелязах никакви признаци, че са тръгнали да ме търсят.

39

Ригстън се взираше ядосано в упоритото дете, което седеше от другата страна на масата. Наложи се да изчака появата на предвидения от закона възрастен свидетел, преди да започне разпита, а човекът от социалните служби се бе забавил. Хлапето бе прекарало три часа в килията, където бе имало възможност да обмисли положението си. Той се надяваше престоят в килията да я е посплашил.

Бе преминал през встъпителните формалности, записани на касетофона, но Тенил бе отказала да потвърди идентичността си.

— Пукната дума няма да ти кажа, шефе — бе единственото, което бе произнесла досега.

— Никак не си помагаш — поде Ригстън. — Знам, че ти си Тенил Коул. Знам също, че лондонската полиция те издирва във връзка с убийство и палеж. Взехме отпечатъци от пръстите ти и те съвпадат с онези, които ни изпратиха от Лондон. Въпрос на време е да дойдат и да те отведат обратно в града. Освен, разбира се, ако ти не ни обясниш какво те свързва с четирите подозрителни смъртни случая тук — в такъв случай бих могъл да те задържа във връзка с провежданото от мен разследване.

Тя го изгледа мрачно изпод смръщените си вежди. Той не можеше да я разбере. Повечето тринайсетгодишни хлапета, с които си бе имал работа, обикновено се стряскаха толкова от обстановката и неговото присъствие, че рухваха като къщичка от карти. Но Тенил беше костелив орех — в това вече се бе убедил. Не беше много по-голяма от собствената му дъщеря, но бе толкова различна от нея, че сякаш идваше от друга планета.

— Цяла нощ оглеждаме местопрестъпления, Тенил — поде той, вече по-меко. — Открихме твои отпечатъци в четирите къщи — на Едит Клулоу, на Тили Суейн, на Еди Феърфийлд и на Лети Браунриг. Била си в къщите им, но не личи нещо да е задигнато, следователно тук не става дума за обикновена кражба. А сега те заловихме да излизаш от дома на Джени Райт с лист хартия, който ми се струва доста стар. Ще кажеш ли нещо по този въпрос?

Тенил поклати глава.

— Отбелязвам за протокола, че Тенил Коул поклати отрицателно глава.

Ригстън запретна ръкави и опря мускулестите си ръце на масата. После заговори по-тихо, почти поверително:

— Сега ще ти кажа как са се развили събитията според мен. Джейн Грешам те е укривала. Защо иначе лондонско хлапе като теб ще се навърта тук? А Джейн Грешам в момента издирва нещо и е въвлякла и теб в това търсене. Тя счита, че някой от местните жители притежава нещо, което тя много държи да намери. И тъй като не е успяла да открие търсеното по обичайните начини, е изпратила теб да го търсиш така, както умееш. Така ли е?

Тенил изфуча презрително и се измести на стола така, че да не трябва да среща погледа му.

— Само че нещата излязоха от контрол. В една от къщите, която е трябвало да претърсиш по искане на Джейн, е умрял човек. Забъркала си се в големи неприятности, Тенил. Но ние можем да облекчим положението ти. Смятам, че Джейн Грешам те е накарала да направиш това — казала ти е как да го направиш така, та никой да не разбере, че става дума за убийство. Това ще те оневини донякъде — ти си дете, подчинявала си се на нарежданията на Джейн Грешам, защото си се бояла, че ако не я послушаш, тя ще те предаде на полицията, която те търсеше за убийството на Джино Марли. Тя ще бъде обвинена в подстрекателство, така му казват, и това ще те представи в по-добра светлина.

Тенил отново се обърна към него, изгледа го предизвикателно и отвърна:

— На това му казват глупости. Нямам какво повече да кажа — после се обърна към представителя на социалните служби. — Най-добре ще е да ми осигурите адвокат, от вас няма никаква полза.

Скръсти ръце, облегна се назад и загледа тавана.

— Значи смяташ да се жертваш заради Джейн Грешам? — попита Ригстън. — Проява на истинска лоялност — питам се само дали и тя ще бъде така лоялна към теб. Хващам се на бас, че ти ще отнесеш цялата вина, Тенил. Ти си удобна мишена — скитащо се цветнокожо хлапе, незаконно дете на известен гангстер. Ти ще опереш пешкира вместо благоприличната, почтена университетска преподавателка. Ще висиш кой знае колко години в някой изправителен дом, а тя ще стане знаменитост благодарение на ръкописа, който ти откри.

Тя го изгледа презрително.

Ригстън се разсмя.

— Не вярваш ли, че ще стане така? Мислех, че улицата те е научила на нещо повече. Джейн Грешам ще бъде свободна, но не и ти. Това е сигурно.

— Струва ми се, че започвате да се заяждате — намеси се социалният работник. — Ако имате някакви доказателства, цитирайте ги.

— Имам доказателства, че е проникнала незаконно в къщата — отвърна Ригстън. — Моите хора наблюдаваха къщата на Джени Райт. Чакаха да заловят убиеца, и по всичко личи, че са попаднали именно на него. Но преди да затвърдим тази част на обвинението, можем да задържим Тенил по обвинение в обир — затова и не я освобождаваме — той избута стола си назад и стана. — Разпитът е приключен в три часа и петдесет и три минути сутринта. Инспектор Ригстън и полицай Уитроу напускат стаята за разпити.

И подкрепяйки думите си с действия, излезе в коридора.

— Ама пък нищо не й спестихте, шефе — отбеляза Уитроу.

Ригстън прокара ръка по лицето си и потри уморените си очи.

— Поне да имаше някаква полза. Можеш ли да повярваш, че това хлапе е едва на тринайсет години? Желязна е — направо непробиваема. Не й трябва адвокат, за да й подсказва да не си отваря устата — той тръгна по коридора. — Остава ни да поразтърсим дървото и да видим какво ще падне от него. Прати двама униформени във Фелхед, да доведат Джейн Грешам.

— Да я арестувате ли искате, или да я повикаме на разпит?

— Арестувайте я. Искам да я стреснем — обвинение в заговор за обир, това би трябвало да ни свърши работа. Тя не е устойчива като Тенил Коул. Нека я уплашим сериозно — имам четирима мъртъвци в участъка си и не възнамерявам да се помайвам — Ригстън влезе в кабинета си и затвори вратата плътно зад себе си.

Стресната от звънеца и блъскането по вратата, Джейн седна замаяна в леглото и направи болезнена гримаса. Цялото й тяло бе още схванато. Часовникът до леглото показваше четири и двайсет и три минути сутринта. Какво, по дяволите, ставаше? Тя стана с усилие и изпъшка, когато мускулите й болезнено възразиха. Сграбчи халата си и отвори вратата на спалнята. Майка й стоеше на най-горното стъпало, с малко подпухнало от съня лице и видимо объркана. Тя чу стъпките на баща си, който подвикна:

— Идвам!

Джейн чу отварянето на вратата, тропот на крака по каменните плочи в антрето и удивеното „Какво става?“ на Алан.

— Търсим Джейн Грешам — чу се мъжки глас.

— Тук ли е тя? — въпросът беше зададен от жена.

Джуди извърна уплашено лице към дъщеря си.

— Дошли са от полицията.

Джейн я побутна встрани и заслиза надолу. Баща й се беше облегнал на стената и повтаряше своя въпрос. Остатъкът от пространството бе зает от двама униформени полицаи — в тясното помещение униформите и тежките им колани изглеждаха още по-плашещи.

— Аз съм Джейн Грешам — каза тя тихо. — За какво е тази суматоха?

Жената — полицай пристъпи напред.

— Джейн Грешам, арестувам ви по подозрение в заговор за обир. Не сте длъжна да говорите, но ако пропуснете да споменете нещо, на което впоследствие бихте разчитали пред съда, това може да се отрази зле на защитата ви. Всичко, което кажете, може да бъде използвано като доказателство.

Джейн я зяпна. Беше прекалено изненадана, за да изпитва нещо друго, освен удивление.

— Какво? — възкликна Алан. — Вие да не сте се побъркали?

Джуди слезе до Джейн и стисна ръката й.

— Трябва да има някаква грешка.

Жената мина покрай Алан и започна да се качва по стълбата.

— Моля ви, дайте път, госпожо Грешам. — Когато стигна до Джейн и Джуди, тя допълни: — Ако искате да се облечете, доктор Грешам, аз ще ви съпроводя.

— Това е възмутително! — проплака Джуди. — Как смеете да влизате в дома ми и да арестувате дъщеря ми?

— Моля ви, госпожо Грешам, оставете ни да изпълним задълженията си. Съветвам ви да не ни затруднявате допълнително — жената продължаваше да се изкачва, изтиквайки Джуди назад и настрани, но без да я докосва. Тя взе Джейн за ръката, но без излишна грубост, и я поведе нагоре.

— Коя стая е вашата?

Джейн си възвърна дар слово достатъчно, за да каже:

— Ето тази.

Тя издърпа ръката си и влезе, оставяйки вратата открехната, за да може другата жена да я последва. Смъкна пижамата си под халата, а после нахлузи джинси и някаква риза.

— Правите ужасна грешка — каза тя, докато следваше жената — полицай надолу по стълбите. Майка й се беше сгушила в закрилящите я ръце на баща й, по лицето й се стичаха сълзи.

— Всичко ще бъде наред — каза Джейн, съзнавайки, че не може да я успокои. — Объркали са нещо.

— Какво да правим? — попита тревожно баща й.

— Опитайте се да не се безпокоите. Ще се прибера скоро — когато минаваше покрай майка си, Джуди протегна ръка и стисна бързо нейната.

— Надявам се, че сте доволни от шибаната си постъпка — каза с горчивина Джейн, докато излизаше през вратата на дома си, за да бъде въведена в полицейската кола. — Какво се опитвате да постигнете, да си придадете важност? Или това е едно от удоволствията на вашата професия — да тероризирате невинни хора в собствените им домове?

— Млъквай — каза мъжът, натискайки главата й надолу, за да не се удари в покрива на колата. — Ще имаш възможност да вдигаш лозунги, когато стигнем в Кезик.

Пътят беше достатъчно дълъг, за да успее страхът да измести гнева й. Какво ли означаваше заговор за извършване на обир? Това сигурно имаше нещо общо с Тенил, но какво? Джейн прокле нежеланието си да разкаже на Тенил за опита да я убият. Искаше да я щади, но ако й беше разказала истината, сигурно би я убедила да не излиза нощем навън. Какво ли беше направила сега? И как бяха успели да я свържат с Джейн? Никак не й се вярваше Тенил да е обяснила на някой полицай, че Джейн е била наясно с намеренията й. Обвинението със сигурност беше скалъпено.

Когато я въведоха в стаята за разпити, Джейн вече пропъждаше страха, повикала на помощ възмущението. Когато влезе Ригстън, тя го нападна още преди да я е поздравил.

— Как смеете да изпращате вашите щурмоваци в дома на родителите ми посред нощ! — избухна тя. — Няма да ви повярвам, ако се опитате да кажете, че това, за което сте ме повикали, не е можело да почака още някой и друг час.

— Вие сте арестувана, доктор Грешам — каза иронично Ригстън. — Когато арестуваме хората, не се съобразяваме с техните, а с нашите изисквания. Спестете си това, което имате да казвате, за записа.

Той включи касетофона и седна срещу нея.

— Искам да се обадя по телефона. Имам това право — каза Джейн.

— Не искате ли първо да си поговорим?

— Нямам за какво да говоря с вас.

— Така ли? Вашата приятелка Тенил е в една килия малко по-надолу по коридора. Заловена на местопрестъплението, когато е извършвала обир. Излизала е от дома на Джени Райт. А Джени Райт е следващото име във вашия списък, ако не се лъжа.

Очите на Джейн се разшириха. Откъде ли беше получил тези сведения? После си спомни, че беше показала родословното дърво и списъка на Ривър. Отвори уста, но веднага я затвори отново.

— Нямате какво да кажете, така ли? Добре, тогава продължавам. Четиримата починали наскоро представители на рода Клулоу бяха подложени на аутопсия, в резултат на което имаме основание да определим смъртните случаи като подозрителни.

Джейн го изгледа мрачно, но не каза нищо.

— Огледахме също така и къщите на четиримата стари хора, които бяха открити мъртви. Можете ли да отгатнете чии пръстови отпечатъци открихме и на четирите места? — той помълча. — Не можете ли? Отпечатъците на вашата приятелка Тенил. Същата малка приятелка, която вече е издирвана във връзка с друго убийство. Не забелязвате ли как се оформя някаква зависимост? Работата обаче е там, че единственото, което свързва цветнокожото момиче от Лондон и четирима възрастни жители на Къмбрия сте вие, доктор Грешам. Не мога да не предположа, че именно вие сте подтикнали Тенил към среднощните й обиколки. Обиколки, в резултат на които четирима стари хора са мъртви.

Джейн стисна здраво клепачи. Това беше кошмар и тя искаше да се събуди от него. Заби нокти в дланите си, но освен че я заболя, не се случи нищо друго.

— Искам да се обадя по телефона — повтори тя.

— И на това ще му дойде времето. Знаете ли каква е най-голямата ирония на съдбата в този случай? Това, че Тенил бе заловена тъкмо в нощта, когато най-сетне откри това, което търсехте.

Джейн отвори рязко очи.

— Какво?

Ригстън отвори папката, която беше донесъл, извади от нея един прозрачен найлонов джоб, в който имаше малък лист хартия и го побутна към Джейн. Джейн застина, когато видя познатия почерк.

Същата нощ лежах буден и обмислях думите на Блай. Беше ми ясно, че ако откажех да понасям неговото несправедливо поведение и незаслужените му обиди, щях да бъда принуден да понеса друг вид тормоз…

Още от момента, когато откри първата следа, тя не си беше позволявала да повярва докрай в съществуването на ръкописа. Опитваше се да приема търсенето му като обикновен научен проект, не като следване на романтична мечта. Сега, най-сетне, можеше да си позволи да вдигне бариерите и да даде воля на чувствата си. Сама се изненада на силното си вълнение. Едва не се разплака при вида на този обикновен къс хартия. Плъзна пръсти по буквите, проследявайки движенията на перото, с което бе писал Уърдсуърт. През ума й мина еретичната мисъл, че моя® да разбере как някой би убил, за да притежава този текст.

А тази мисъл отвори пътя на вината и разкаянието. Нейните търсения бяха дали път на неподозирани събития. И сега четирима стари хора бяха мъртви.

Ригстън чакаше търпеливо, без да изпуска нито за миг от очи лицето й. Когато тя най-сетне вдигна поглед, съзнаваше, че очите й са насълзени.

— Искам да се обадя по телефона — каза тя отново с треперещ глас.

— Ако това не е извършено от теб и Тенил, Джейн, кой е този човек, който държи толкова много на този къс хартия, та би извършил убийство заради него? Кой, освен теб е запознат с изходната точка на търсенията ти?

Сега Ригстън говореше по-меко, жестовете му не бяха толкова заплашителни.

Колкото и да бе зашеметена, тя забеляза, че той се обърна към нея с малкото й име. Опитваше се да я накара да заговори. Но тя можеше да отговори на въпроса му, без да излага на риск себе си или Тенил.

— Почти всички роднини на Едит Клулоу — отвърна тя. — Всички присъстваха, когато разговарях с Алис.

Ригстън поклати глава.

— Беше добър опит, но не мина. Интересуват ме имената на хора, които са знаели това преди Едит да бъде убита.

— Брат ми се беше обадил на Едит в събота сутринта, за да я пита дали не разполага с някакви семейни документи. Сигурна съм, че още тогава тя е разказала на някои от роднините си. Те винаги са поддържали много близки отношения. Но съм сигурна, че сега никой няма да си признае, ако е научил нещо от Едит.

Ригстън веднага се вкопчи в научения факт.

— Значи Матю е знаел?

Джейн въздъхна.

— Да. Знаеха и моят колега Дан Сийборн, Антъни Катоу от центъра „Уърдсуърт“, както и един търговец на стари ръкописи на име Джейк Хартнел. За него не съм сигурна какво знае и кога точно го е научил, но със сигурност знае нещо — а изредените имена съставят нещо като списък на най-неподходящите за убийци хора сред всички, които познавам. Трябва да има някой друг, някой напълно лишен от скрупули, за разлика от тях.

— Някой като Тенил? — подсказа Ригстън.

Джейн продължи да се взира в листа. Беше мечтала да го държи в ръцете си, но не си бе представяла, че това ще й се случи в стая за разпити в полицията. Как се бе стигнало дотук? Тя вдигна поглед към Ригстън и каза:

— Вчера някой направи опит да ме убие и този някой със сигурност не беше Тенил.

Ригстън я изгледа скептично.

— Колко удобно за теб. Да не би още един пиян шофьор да се е опитал да те блъсне с колата си?

Джейн притисна ръка към устата си.

— Господи! Изобщо не се бях сетила за това! Това трябва да е бил първият му опит!

— Май наистина се опитваш да се заловиш и за сламка — отбеляза саркастично Юън.

— Говоря напълно сериозно — настоя тя. — Бях тръгнала да се поразходя нагоре съм Лангмиърския водопад. Седях на ръба на скалната площадка над водопада — винаги правя така, когато се кача горе, от години. Тогава някой се приближи зад гърба ми и ме удари по главата. Паднах във водопада. Имах късмет, че Дерек Туейт ме е видял да падам и ме измъкна от водата с помощта на кучето си. В противен случай щях да се удавя.

— Можела си да изчакаш и да скочиш, когато си била убедена, че ще има кой да те види и да те спаси — каза Ригстън, точно както бе предвидила Джейн.

Тя се приведе напред и раздели къдриците си, за да покаже цицината, която още я наболяваше.

— Не бих могла да си направя и това, нали?

— Не е напълно невъзможно — възрази Ригстън. — Може да си си блъснала главата в някое дърво или нещо подобно.

Джейн удари с юмрук по масата.

— Защо не искате да ми повярвате?

— Защото ми е трудно да гласувам доверие на вас двете с Тенил.

— Добре, край. Няма да кажа нито дума, докато не ми позволите да разговарям по телефона.

— Сигурна ли си? — попита Ригстън. — Защото сега имат възможност да отървеш Тенил от обвинение в извършването на четири убийства. Ако държиш на казаното, тя е загубена. С нейния произход отговаря идеално на условията. Ако не признаеш, че е вършела това, което е вършела, по твое настояване, тя няма никакъв шанс. Ще понесе съвсем сама цялата вина.

Джейн беше на косъм да се подаде. Здравият й разум отстъпваше пред чувството за вина и отговорността, която изпитваше към детето. Но в последния миг се възпря.

— Искам да проведа телефонния разговор, на който имам право — настоя тя.

Ригстън стана.

— Да бъде така, както искаш. Някой ще те заведе до приемната, можеш да се обадиш оттам.

След известно време се почувствах достатъчно възстановен, за да осъществя докрай бягството си. Изчаках първата нощ, в която нямаше силен вятър и морето беше спокойно, и натоварих по-малката от двете лодки с провизиите си. Лявата ръка все още не можеше да ми служи, затова ми беше много трудно да извлека лодката до водата, а когато се качих на нея, не ми беше лесно да работя с греблата. За щастие туземците бяха издялали гребла с двойни лопати, защото така и не успяха да свикнат с нашия начин на гребане. Беше ми по-удобно да греба с единичното гребло, и макар да се придвижвах мъчително бавно, когато първите проблясъци на зората осветиха хоризонта, бях далеч от залива Баунти и можех спокойно да вдигна платното на импровизираната мачта. Хвърлих последен поглед към моя неосъществен Рай, после решително му обърнах гръб и се насочих към Тихия океан. Облекчение и ужас нахлуха едновременно в сърцето ми.

40

Дан имаше чувството, че се е озовал в дом, където някой е починал наскоро. Шокът сякаш бе отнел на хората около него способността да общуват, те се лутаха, търсейки отчаяно нещо, с което да се захванат, но не можеха да се сетят какво да бъде то. Усещането за нечие отсъствие бе доминиращо в стаята. Джуди и Алан Грешам седяха край кухненската маса, хванати за ръка. Чаят в чашите пред тях изстиваше недокоснат. Матю крачеше напред-назад, неспособен да се задържи на едно място.

— Не мога да разбера защо се е обадила на теб — бе казал Матю, когато Дан обясни, че е дошъл във фермата в отговор на обаждането на Джейн.

— Защото е мислела, че ако се обади на родителите ви, ще ги разстрои допълнително, а не е знаела, че и ти ще си тук.

— Разбира се, че ще съм тук — на кой друг биха се обадили баща ми и майка ми? — Матю дори стисна кичури коса в шепите си и ги задърпа. — Е, какво ти каза тя?

Дан придърпа един стол и седна срещу Джуди и Алан, които го загледаха уплашено и безмълвно.

— Излиза, че тя е укривала Тенил — момичето, с което се е сприятелила в Лондон.

Джуди попита озадачено:

— Но защо го е правила? И къде я е укривала?

— Защото е била убедена в нейната невинност. Не знам точно къде я е подслонила, вероятно в някоя от стопанските постройки.

— Каква лудост — измърмори Матю и се отпусна тежко на един стол. — И все пак още не мога да разбера какво се е случило тази нощ.

— Полицията заловила Тенил на местопрестъплението — неправомерно влизане в чужда собственост. А освен това, доколкото разбирам, Тенил най-сетне е открила това, което търсехме.

— Какво? Къде го е открила? — прекъсна го Матю.

— Има ли значение? — за миг Дан не успя да прикрие гнева, който проблесна в очите му. — Джейн не разполагаше с необходимото време, за да ме запознава с подробности. Това, което има значение в случая, е, че полицаите явно са събрали две и две и са получили пет. Джейн търсеше ръкописа, Тенил се промъкнала в къщата и излязла от нея с лист от ръкописа в себе си, Джейн е близка с Тенил, следователно Джейн я е пращала да влиза в къщите на старците.

Джуди поклати глава.

— Това е невъзможно. Джейн не би постъпила така. Просто не може да го е направила.

— Всички сме убедени в това — намеси се нетърпеливо Матю. — Но трябва да й намерим адвокат. Трябва да я измъкнем от ареста.

— Именно за това ме помоли и тя — каза Дан.

— Защо е помолила теб? Не познаваш никакви адвокати в областта — каза Матю.

— Затова Джейн ме помоли да поговоря с теб и с родителите ви — продължи меко Дан. — Матю, тя се обади на мен просто защото не искаше да разстройва вас още повече. Е, на кого да се обадим?

Матю вдигна ръце към тавана.

— Не знам. Не познавам адвокати, които се занимават с наказателни дела. Аз съм учител, да му се не види.

— Не мога да понеса мисълта, че лежи в ареста — прошепна Джуди. — Не мога да го понеса.

Алан пусна ръката на Джуди, потупа я и избута стола си назад.

— Смятам да се обадя на Питър Мъкъл.

— Той се занимава с имуществени дела, татко. Няма никаква представа от процедурата при наказателните дела — възрази Матю.

— Но сигурно познава някой, който има представа — каза невъзмутимо Алан.

— Едва шест часа е — каза безпомощно Джуди. — Няма да ти е благодарен, че го будиш по такова време.

— С Питър бяхме съученици — няма да ми се разсърди.

Дан проследи с поглед Алан, който излезе, влачейки крака, някак смален от страха и несигурността. Приведе се през масата и постави ръка върху ръката на Джуди.

— Всичко ще бъде наред, госпожо Грешам — каза той.

Джуди го погледна неразбиращо.

— Ти изобщо не разбираш за какво става дума, нали, момчето ми? Нямаш никаква представа.

Макар че Ригстън се обади на Антъни Катоу след осем сутринта, гласът му звучеше сънливо. Когато Ригстън се представи, настана кратко мълчание, после Антъни се прокашля и каза:

— Извинете, но снощи си легнах късно. Не мога да се ориентирам. Казвате, че се обаждате от полицейския участък в Кезик?

— Точно така. Чудех се дали бихте ми помогнали във връзка с едно разследване.

— Това звучи доста застрашително, инспекторе — всички знаем какво означава да бъдеш повикан в полицията „във връзка с разследването“ — каза предпазливо Антъни.

— Не става дума за такова нещо, сър. При нас се озова част от ръкопис, и аз се питам дали бихте му хвърлили един поглед, за да прецените дали е автентичен — Ригстън подбели очи, раздразнен от собствения си тон. Винаги започваше да говори с прекалено официален тон, когато разговаряше с по-високообразовани от него хора. Чудеше се как все още отношенията му с Ривър не бяха пострадали от тази негова слабост.

— Но аз в никакъв случай не съм експерт по стари ръкописи — каза веднага Антъни. — Обсегът на научната ми работа е доста тесен.

— Разбирам, но ми се струва, че това, което ни интересува, се намира именно в обсега на вашата работа.

— Сега вече наистина ме заинтригувахте, инспекторе — гласът на Антъни Катоу зазвуча по-сърдечно, очевидно наистина проявяваше интерес. — Кога искате да мина, за да огледам ръкописа?

— Най-добре веднага, сър. Мога да пратя кола, за да ви докара в Кезик.

След кратко мълчание събеседникът му отвърна:

— Не, няма нужда. Ще стане по-бързо, ако шофирам сам. Мога да бъда при вас след около четиридесет минути — това устройва ли ви?

— Чудесно — и Ригстън затвори телефона. Понечи да избере друг номер, но телефонът веднага иззвъня.

— Обаждам се от приемната на ареста — каза някой от другата страна. — Пристигнал е Нийл Терас. Казва, че представлява Джейн Грешам.

Семейството не си поплюва, каза си Ригстън, опитвайки се да не се дразни от факта, че Джейн Грешам просто упражнява правата си. Сега вече вероятно нямаше да успее да измъкне нищичко от нея. Терас беше най-опитният адвокат по наказателни дела в цялата област. Странното беше, че семейство Грешам се оказаха наясно с този факт.

— Е, тогава ще трябва да го пуснете при нея — каза той.

— Той настоява да получи обяснения — каза сержантът.

— Слизам веднага.

Половин час по-късно Ригстън имаше чувството, че е бил разпран, изкормен и зашит отново като риба за печене. Медицинската точност на въпросите, с които го бе засипал Терас, не му даде никаква възможност да се измъкне.

— Всичко това са само подозрения — беше казал адвокатът. — Не бих удостоил съображенията ви дори с определението „косвени доказателства“. Нямате абсолютно никакво основание да задържате клиентката ми. Сега отивам да поговоря с нея, а когато изляза, очаквам от вас да сте подготвили всичко, за да я освободите.

Ригстън знаеше, че доказателствата, които може да изтъкне в защита на задържането на Джейн, са извънредно слаби, но се беше надявал да се възползва от нейната неориентираност в законовите процедури, за да предизвика признание. Сега вече нямаше шанс да постигне такова нещо. Ако си направеше труда да я подложи на нов разпит, тя щеше да отказва всякакъв коментар, а времето, позволено за такива случаи от Закона за работата на криминалната полиция и доказателствата по криминалните дела, вече изтичаше. По-разумно бе да отложи разпита за момент, в който щеше да разполага с повече средства за упражняване на натиск. Засега това беше краят на играта.

Той изпрати с поглед Терас, който отиваше да разговаря със своята довереница, а после се обърна към дежурния сержант:

— Когато той приключи, я пусни под гаранция, с условие да бъде на разположение в случай на по-нататъшни развития.

Ригстън тръгна обратно към кабинета си. Чувстваше в костите си всяка минута от безсънната нощ. Вече не беше на години за такива неща. Нощните разпити бяха работа за млади хора.

В общото помещение на криминалния отдел го очакваше Антъни Катоу. „Прилича по-скоро на застаряващо хипи с махмурлук, отколкото на експерт по творчеството на Уърдсуърт“, каза си кисело Ригстън, докато го въвеждаше в кабинета си.

— Благодаря, че дойдохте — каза той и посочи един стол.

— Как бих могъл да устоя? — каза Антъни и кръстоса дългите си крака.

— Успяхте ли да се освежите? Гласът ви беше доста измъчен, когато разговаряхме по телефона.

— Нали ви казах, легнах си много късно. Бях поканен да изнеса лекция в Нюкасъл, после отидох да вечерям с колеги. Прибрах се след два часа — поясни той. — Но мисълта за това, което искате да ми покажете, ме разбуди.

Той загледа Ригстън с очакване.

Ригстън му подаде джоба със страницата от ръкописа. Антъни го пое внимателно, хвана го за краищата и го загледа. След няколко минути вдигна очи и каза:

— Мога ли да попитам откъде имате това?

— Засега предпочитам да не казвам, защото става дума за текущо разследване. Има ли някакво значение?

— Всъщност да, има. Питам във връзка с доказване на произхода. Разбирате ли, инспекторе, този лист като че ли е част от ръкопис, за чието съществувание досега имаше само теории и слухове. Но напоследък той стана обект на… как да кажа… повишен интерес.

— И кой се интересува от него?

Явно щеше да се наложи да стигнат по най-дългия път до темата, която го вълнуваше, но Ригстън нямаше нищо против. Всяко сведение, което успееше да получи, можеше да бъде от полза.

— Една млада жена и моя приятелка на име Джейн Грешам, която е родена във Фелхед. Тя преподава в един лондонски университет. Наскоро тя откри някои материали, които навеждаха на мисълта, че може да съществува неоткрит досега ръкопис на Уърдсуърт. И започна да го търси — той потупа с пръст хартията. — А това като че ли е именно търсеното от нея — ако не е фалшификат.

— Все още не сте ми казали какво точно е това според вас — каза Ригстън.

— Почеркът е или на Уилям Уърдсуърт, или е копиран от много опитен фалшификатор. За да бъдем сигурни, че става дума за автентичен ръкопис, ще трябва да се анализират хартията и мастилото. Ще трябва да се знае и какъв е произходът, за да се прецени възможността наистина да става дума за истинския ръкопис. Темата, доколкото мога да преценя, е разказ в първо лице за събития, свързани с бунта на „Баунти“.

— И вие знаете, че Джейн Грешам търсеше именно това?

— О, да, знам го отдавна. Новият материал, който тя откри, е част от нашите архиви, така че именно аз й помогнах в началото.

— В какъв смисъл сте й помогнали?

Антъни срещна погледа на Ригстън.

— Защо ви интересува това, инспекторе?

— Бъдете така добър да ми отговорите. Обичам загадки.

Антъни сви рамене.

— Всъщност не съм направил кой знае какво. Тя попадна на бележка, в която се споменават документи, поверени на една прислужница. Джейн не разполагаше с нищо друго, освен малкото име на прислужницата. Аз й помогнах да открие фамилното й име, което послужи за отправна точка на търсенето.

— Следователно сте знаели, че тя се интересува от семейство Клулоу? — осведоми се Ригстън.

— Това ли беше фамилното име на човека, за когото се е омъжила Доркас? Не знаех — отвърна разсеяно Антъни, задълбочил се отново в листа пред себе си.

— Не ви ли мина през ума сам да се заемете с проучването? Нали това е вашата сфера на дейност?

Антъни го изгледа стреснато.

— Божичко — не! Откритието си принадлежи на Джейн. Тя е много компетентен научен работник, а е и особено пристрастена към този проект. Дори да имах подобно желание, в момента съм прекалено зает с работата си около организирането на новия център „Джъруд“, за да отделям време за търсенето на нещо, за чието съществуване няма убедителни доказателства. С удоволствие й предложих помощта си, но това си оставаше нейна работа.

„Или е много умел лъжец, или говори истината“, каза си Ригстън. Трудно му беше да си представи Антъни Катоу да краде или убива, за да се сдобие с каквото и да било. Този човек беше прекалено зает със своя собствен свят.

— Това наистина е много вълнуващо — продължи Антъни, сякаш за да затвърди убеждението на Ригстън. — Нямате представа колко рядко се случва да попаднем на истински значима находка в нашата работа. Ако предположенията ми се докажат, и ако съществуват повече страници от този текст, той може да се окаже най-забележителното откритие в английската литературна наука в продължение на няколко поколения. Много бих искал да видя останалата част от текста — той се усмихна кисело. — Сигурно ли е, че не можете да ми кажете откъде сте взели този лист?

— Може би най-добре ще бъде да попитате Джейн Грешам — каза Ригстън, без да успее да потисне горчивината в гласа си. — Всеки момент ще я освободим — тя е в една от килиите на участъка.

Джейн вървеше след адвоката към паркинга, все още зашеметена.

— Не знам как да ви благодаря — каза тя. — Ригстън наистина ме уплаши.

— Точно това се е опитвал да направи. Не разполага с никакви доказателства срещу вас, няма и да има, освен ако Тенил Коул не реши да се опита да прехвърли вината върху вас. А дори в такъв случай вашите показания биха противоречали на нейните, а вашите думи биха звучали много по-убедително — каза Терас и погледна часовника си.

— Тя няма да каже дума — държи на приятелите си до глупост — каза Джейн. — Мога ли аз да й помогна с нещо?

— Тя си има адвокат — Терас се ухили. — Не чак толкова добър като мен, но съвсем не лош за служебен адвокат. Тя може да поиска да разговаря с вас — ако стане така, аз трябва да присъствам на разговора — той отново погледна часовника си. — Бих ви предложил да ви откарам до вкъщи, но имам дело. Ще се справите ли сама?

— Не се безпокойте за нея — разнесе се познат глас.

Джейн се извърна рязко.

— Антъни? Какво правиш тук?

— Чакам те, за да те прибера с колата. Помагах на полицията в разследването — отвърна той.

— В такъв случай аз тръгвам — каза Терас. — Дръжте ме в течение.

Джейн кимна — появата на Антъни беше отклонила вниманието й.

— Да не би да са решили, че и ти имаш нещо общо с убийствата?

— Убийствата ли? — по лицето на Антъни се изписа изненада. — Никой не спомена убийства. Всъщност, като стана дума, в целия ни разговор изобщо не стана дума за някакво престъпление — той тръгна към колата си и Джейн го последва. — Това, което ме интересува обаче е от къде на къде са решили да арестуват теб.

— Ще ти кажа след малко — отвърна Джейн, обзета от нетърпение да чуе неговия разказ. Кажи ми защо ченгетата те повикаха.

Докато излизаха от Кезик, Антъни й описа разговора си с Ригстън.

— Не можеш да си представиш какво странно чувство изпитах, когато взех листа в ръка — каза той. — Сигурен съм, че не е фалшификат.

— Аз също.

— Значи ти си го намерила? — той отклони поглед от пътя. Възбудата му беше видима. — Но защо листът е в ръцете на полицията? И за какви убийства става дума?

Джейн изпъшка.

— Четири убийства и един обир. А ако съдя по разказа ти, Ригстън е проверявал и теб като потенциален заподозрян.

Антъни зяпна и колата залитна обезпокоително.

— Четири убийства ли?

— Не забравяй и обира. Страницата от ръкописа е свързана именно с него.

— Нищо не разбирам. Можеш ли да започнеш от самото начало?

Джейн въздъхна.

— Всичко започна с едно тринайсетгодишно момиченце на име Тенил — поде тя.

Когато краят на разказа й наближи, Антъни беше изчерпал запаса си от възклицания и се ограничаваше с удивено мълчание.

— И ето докъде стигнахме — каза Джейн в заключение.

— Но ти трябва на всяка цена да намериш останалата част от ръкописа — каза Антъни. — Знаеш ли къде е той?

— Знам само, че този лист е намерен в къщата на Джени Райт. Там ченгетата са заловили Тенил.

— Трябва да поговориш с тази жена и да я убедиш да ти покаже и останалата част — каза Антъни, докато влизаха с колата в двора на фермата.

— Прекалено уморена съм, за да мисля за това сега — каза Джейн, излизайки от колата. Антъни тръгна след нея към къщата, като продължаваше да я убеждава да продължи търсенето. Още не беше пристъпила прага на кухнята, когато попадна в топлите прегръдки на майка си. Лицето на Джуди беше мокро от сълзи. Баща й, Матю и Дан се включиха в груповата прегръдка, от която Джейн успя да се измъкне след известно време.

В същия момент избухна хор от въпроси. Всички се интересуваха да разберат какво се беше случило. Джейн притисна ръце към ушите си и извика:

— Питайте един по един! Знам, че се радвате да ме видите, но може ли да ме оставите да си поема дъх?

Изминаха няколко минути, докато се поуспокоиха. Скоро всички вече седяха около масата и пиеха чай, а Джейн беше принудена да разкаже отново цялата история, прекъсвана постоянно от удивените, неодобрителни или направо възмутени възклицания на слушателите си.

— Е, убила ли е Тенил старците? — попита Матю.

— Разбира се, че не — отвърна Джейн. — Ти за каква ме имаш? Да не мислиш, че бих приютила човек, способен на такова деяние?

Този път Матю се постара да не я дразни.

— Не поставям преценката ти под въпрос, просто се опитвам да разбера какво се е случило.

— Дори ако изключим убеждението ми, че Тенил не е способна да извърши убийство, тя не знаеше нищо за цялата история — научи я едва след смъртта на Едит Клулоу — каза Джейн. — Така че това я оневинява напълно.

— Честно казано, не виждам причини да гадаем като в салонна игра в стила на Агата Кристи — намеси се Антъни, прекъсвайки обсъждането. — Разчистването на тази каша е работа на полицията. А ти, Джейн, носиш отговорност по отношение на ръкописа. Трябва да убедиш тази Джени Райт да ти позволи да го видиш.

Джейн сподави прозявката си.

— Не ми се вярва това да стане. Не забравяй, че съм заподозряна в убийството на четирима нейни роднини. Не мога да разчитам тя да ми предаде ръкописа тези дни.

— Може и да си права — каза Дан. — Но тъкмо сега Джими е любимият й племенник. Мога да поговоря с него, да се опита да я убеди да позволи на мен да го погледна.

Джейн се опита да прикрие разочарованието си.

— Щом смяташ, че по този начин ще постигнем нещо — каза тя потиснато, чувствайки как мечтата й се изплъзва.

— Знам, че това е твое дело — каза Дан. — И не се опитвам да открадна славата ти. Но може да се опитам да я убедя да копирам ръкописа и тогава ти ще можеш да започнеш работа върху него.

— Идеята не е лоша, Джейн — каза Антъни.

— Освен това така би могла да останеш още тук, за да мога да се грижа за теб и да внимавам да не се забъркаш в още неприятности — каза заплашително майка й.

Джейн въздъхна.

— Така да бъде. Иди да се видиш с Джими — тя стана. — А пък аз си лягам. Чувствам се като пребита.

Но преди да излезе от кухнята, телефонът иззвъня. Джейн спря, а баща й вдигна слушалката.

— Момент — каза той, и после, обръщайки се към Джейн: — За теб е.

— Ало? — каза тя нетърпеливо.

— Доктор Грешам? Обажда се инспектор Блеър от лондонската полиция.

Джейн потисна желанието си да изпъшка. Възможно ли беше да има още неприятности покрай Тенил?

— С какво мога да ви помогна? — попита тя уморено.

— Исках да ви съобщя, че вече не издирваме Тенил Коул във връзка с убийството на Джино Марли — каза направо Дона.

Джейн не можеше да повярва на ушите си.

— Какво? — каза тя. — Защо? Какво се е случило? Да не би да сте арестували някого?

— В ранните часове на деня един млад мъж загина в крадена от него кола, преследван от полицията — отвърна Дона. Отсеченият й, делови тон беше идеален за поднасяне на официални полицейски съобщения.

— Сред вещите, шито открихме у него, беше и портфейлът на Джино Марли. Спътникът му призна, че шофьорът дори се е хвалил, че е пречукал Джино Марли. Така че можем да считаме случая за приключен.

— Това е чудесна новина. Искам да кажа, разбира се, че не се радвам на новината за смъртта на този човек, радвам се, че Тенил е извън подозрение.

— Не съвсем. Остава въпросът с палежа.

Радостта на Джейн помръкна също тъй бързо, както се беше породила.

— Но…

Преди да продължи, Дона я прекъсна.

— Доктор Грешам, мога ли да говоря откровено?

— Разбира се — каза Джейн.

— Мисля, че Тенил е рядък случай — тя е от децата, които наистина могат да бъдат спасени. Всичко, което научих за нея, говори, че тя може да постигне нещо в живота. Повдигането на обвинение срещу нея би провалило шансовете, които би имала в друг случай. Вярвам, че няма опасност тя отново да се замеси в някакво престъпление — освен ако, разбира се, я въведем в системата за превъзпитаване на малолетни престъпници. Тогава за нея няма да има алтернатива. Но тя ще има нужда от опора, ако наистина искаме да спази обещанието си. Направо казано, ще може ли тя да разчита на вас?

Джейн не отдели дори секунда за размисъл.

— За мен тя е като по-малка сестра. Няма да я изоставя, обещавам ви, инспектор Блеър, стига вие да й дадете шанс. Няма да й позволя да го пропилее. А не вярвам и баща й да допусне такова нещо.

— Е, колкото по-малко говорим за него, толкова по-добре. Нали ще й предадете, че може спокойно да се прибере у дома?

— Ами… няма да е толкова просто — кача Джейн. — Ще се наложи да поговорите с инспектор Ригстън.

— От полицията в Кезик? Какъв е проблемът?

— Бих предпочела да ви обясни той. Ще ви бъда задължена, ако му кажете за Тенил същото, което казахте току-що на мен.

— Това не звучи много обещаващо — каза Дона. Дори по телефона се долавяше, че бе готова веднага да се усъмни в преценката си.

— Тя е добро дете, инспектор Блеър. Наистина може да се поправи.

— Ще поговоря с инспектор Ригстън. Надявам се да не се наложи пътищата ни да се пресекат отново, доктор Грешам.

— Аз също — казвам го във възможно най-добрия смисъл. Благодаря ви, инспектор Блеър. Ще направя всичко по силите си, за да бъде вашата добронамереност оправдана.

— Желая ви успех.

Дона затвори телефона.

Джейн се озърна. От много дни насам изражението й за първи път бе радостно.

— Обадиха се от лондонската полиция. Прекратили са издирването на Тенил във връзка с убийството и палежа.

— Това е добра новина — каза Дан.

— Може би сега Ригстън ще остави на мира теб и Тенил и ще започне да издирва истинския убиец — допълни Матю.

— Да се надяваме. А сега вече наистина си лягам — каза Джейн. — Може би, когато преспя, ще мога да намеря някаква логика във всичко, което се случи.

Дан се ухили.

— На твое място не бих се надявал — каза той.

Разбира се, съзнавах иронията на собственото си положение. Аз бях отговорен за свалянето на капитана ни в една от корабните лодки. И ето ме сега, някакви си четири години по-късно, в същото затруднение като него. Наистина, поетична справедливост. Сега щях да разбера дали съм възприел наистина уроците на Блай по навигация. Избрах такъв курс, който трябваше да ме отведе до западното крайбрежие на Южна Америка, и се замолих Богу за хубаво време. Молитвите ми бяха чути, защото времето беше благоприятно. По пътя ми валяха дъждове, но те бяха по-скоро благословия, защото благодарение на тях попълвах намалелите си запаси от сладка вода. Плавах в продължение на дванайсет дни и нощи, и не видях нито платно, нито следа от суша на хоризонта. На тринайсетия ден забелязах китобоен кораб от Нюфаундленд и се насочих към него. Златото, с което разполагах, бе достатъчно, за да бъда приет на кораба, без да ме разпитват прекалено, а поради моряшката ми опитност екипажът ме приветства и като желано попълнение. Почувствах се отново като свободен човек и реших да се върна в Англия и да очистя името си от несправедливите обвинения.

41

Джими седна на предната седалка в колата до Дан, който беше паркирал в края на улицата, близо до къщата на Алис.

— Загадъчно телефонно обаждане — заяви той и се приведе към Дан, за да го целуне. — Започвам да се чувствам като шпионин.

— Не исках да се появя в къщата точно преди погребението, без да съм поговорил преди това с теб — каза Дан. — Обаждал ли се е някой от полицията на Джени?

Джими се смръщи леко — в лицето му наистина имаше нещо маймунско.

— Не. А трябваше ли да се обадят?

— Снощи в къщата й е имало обир.

— Не думай! — ахна Джими. — Човече, колко се радвам, че я доведох тук! Може да е бил убиецът, Дан. Тази сутрин можехме да открием и нея мъртва!

Той поклати глава.

— Съмнявам се, че заловеният крадец и убиецът са едно и също лице, Джими — Дан описа накратко събитията от последната нощ. — Не мисля, че Тенил ги е убивала. Което означава, че убиецът е все още на свобода. Честно казано, най-доброто, което Джени може да направи на този етап, е да предаде ръкописа на нас. Щом новината за съществуването му стане обществено достояние, няма да има смисъл от нови убийства. Ако Джени иска да е сигурна, че никой няма да посегне на живота й, трябва да направи необходимото, за да престане да представлява интерес за убиеца.

Джими кимна, съзнавайки силата на аргументите му.

— Хайде да отидем и да поговорим с нея още сега — каза той. — Алис е в погребалната агенция, така че пътят е чист.

Намериха Джени да пие чай в зимната градина и да наблюдава птиците, които кълвяха от хранилката в градината на Алис. Тя изгледа подозрително Дан.

— Ти си момчето, което дойде с Джейн Грешам онзи ден — каза тя неприветливо.

— Дан е мой приятел — каза Джими.

Джени повдигна вежди.

— Така ли? Няма да е зле, ако оставяше понякога разумът да управлява сърцето ти, Джими. Хубавото лице не върви винаги с добро сърце — а този тук е готов на всичко за своя изгода.

— Лельо Джени — възрази Джими, — това не е честно. Ако не бяха Дан и Джейн, можеше днес да те открием мъртва в леглото ти. Снощи в дома ти е имало обир.

Джени притисна ръце към гърдите си.

— Господи! Какво са взели? Да не би да са опустошили къщата?

— Крадецът е взел само едно нещо — каза Дан. — Един лист хартия. Нещо като мостра, така да се каже.

— За какво става дума? — Джени се представяше много убедително в ролята на уплашена, объркана възрастта жена, но номерът й не мина пред Дан.

— Ръкописът е у теб, Джени. Сега вече знаем това — той се приведе, за да бъде лицето му на едно ниво с нейното. — Наистина не ми се иска да те плаша, но четирима души вече загинаха, защото някой иска да се добере до него. Докато продължаваш да го криеш, ти си следващата в списъка на убиеца. Но ако позволиш съществуването му да бъде публично огласено, ако го повериш на Джейн, или на Антъни Катоу от фондация „Уърдсуърт“, ще осигуриш собствената си безопасност. Не ми се иска да умреш заради един куп хартия. Никой не иска да се случи нещо подобно. Предай ръкописа, Джени.

Старата жена издаде упорито напред долната си устна.

— Не знам за какво става дума.

— Става дума за една страница от ръкопис, взета от твоята къща. Полицията е наблюдавала къщата, и хванали крадлата на излизане. Открили листа у нея.

Джени вдиша предизвикателно глава.

— А откъде знаете, че листът не е бил у нея, още когато е влязла? Откъде да знам, че това не е някакъв блъф? Всички вие и учените ви приятели — всички сте толкова умни и учени, че като нищо ще измислите някакъв такъв номер. Казвам още веднъж, че не разбирам за какво става дума, и ще ви бъда благодарна, ако ме оставите да си изпия чая на спокойствие.

— Лельо Джени — започна умолително Джими. — Казваме го за твое добро.

— Би било така, ако наистина разполагах с ръкописа, за който той говори. Но аз не притежавам такова нещо, и толкова. А сега бъди добро момче и го разкарай оттук, преди Алис да се е върнала и да е получила истеричен припадък при вида му.

Джими последва Дан и двамата се озоваха отново на улицата.

— Какво да кажа? Упорита старица.

Дан сви рамене.

— Поне опитахме. Поговори отново с нея, Джими — за нейно добро.

Матю гледаше ядосано Юън Ригстън.

— Не вярвам, че сестра ми се е опитала да ме представи като някакъв маниак, който преследва възрастни жени. Може мненията ни по много въпроси да не съвпадат, но тя ме познава прекалено добре, за да си помисли такова нещо за мен.

— Когато хората бъдат притиснати до стената, често се случва да кажат истината — каза Ригстън.

— Защо ми разказвате лъжи и се опитвате да ме убедите, че Джейн се е усъмнила в мен?

— Не съм казвал такова нещо. Казах само, че тя цитира и вашето име сред имената на хората, които са знаели, че тя се интересува от семейство Клулоу. Каза също и че вие сте знаели какво издирва. Работата ми ме задължава да говоря с всеки, който е разполагал с тези сведения, господин Грешам. Работя върху четири смъртни случая.

— Е, това няма нищо общо с мен. Исках само да помогна на Джейн — Матю се нацупи като малко дете. — Ето докъде ме доведоха добрите намерения.

— Момичето, което заловихме вчера при незаконно влизане в чуждо жилище, също се е опитвало да помогне на Джейн, доколкото разбирам. Като че ли доста хора са се заели да помагат на сестра ви.

— Не се правете на идиот, Ригстън. Няма да успеете да ме подмамите да направя някакво глупаво признание, просто защото няма какво да признавам. Казах вече, само се опитвах да помогна. И ето какво получавам в замяна. Цяла нощ не съм мигнал, докато измъкнем сестра ми от ареста. На всичкото отгоре и в училището дойде да ме търси полицай, като че ли съм някакъв престъпник — Матю се поразмести нервно на стола си. — Приключихте ли вече с разпита? В момента ползвам обедната си почивка, но още не съм успял да хапна.

— Да, засега приключих. Но ще проверя показанията ви, а може и да се наложи да ви разпитам отново.

— Чудесно, постарайте се да съсипете доброто ми име. Вижте какво, нямам обичая да убивам хора. Аз съм директор на провинциално училище, скучен човек. Хора като мен не се заемат да избиват всеки, който им пречи.

— Убеден съм, че същото е било казвано и за Харолд Шипман — каза сухо Ригстън и излезе. Матю Грешам не му се нравеше. Беше надут и суетен фукльо. Но това, разбира се, не означаваше, че е способен да извърши убийство. Фактът, че е разговарял с две от жертвите, също не го уличаваше в убийство. Пък и не приличаше на убиец. Но в очите на Ригстън той все още си оставаше подозрителен.

Когато Джейн най-сетне се събуди, беше ранен следобед. Майка й и Дан допиваха поредната кана чай в кухнята.

— Има ли някакво развитие? — попита Джейн, докато наливаше чай и на себе си.

— Упоритата стара вещица остана непоклатима — отвърна Дан. — Отказва дори да признае, че разбира за какво говорим. Джими обеща да продължи да я уговаря, но не се надявай на успех.

— Иска ми се да знам как е Тенил — каза Джейн. — Попитах дали може да я видя, но не ме допуснаха при нея — тя се позамисли за миг, после, като че ли й беше хрумнало нещо, се обърна към майка си: — Ти би могла да отидеш — каза тя. — Занеси й храна и нещо за четене. Така ще разбере, че не съм я изоставила.

— Аз ли? Искаш да отида да я посетя след всички неприятности, които ти навлече?

Джейн въздъхна.

— Тя е добро хлапе. Моля те, мамо. Ако го направиш, ще ми спестиш една голяма грижа.

Джуди явно се колебаеше.

— За какво бих могла да говоря с нея?

Джейн извърна очи към тавана.

— Няма значение. За нея ще бъде достатъчно и това, че си отишла да я видиш. Моля те! Ще го направиш ли за мен?

Джуди изду устни.

— Не мога да разбера защо допускам да ме убедиш да върша тези неща, наистина не мога. Добре, отивам да се обадя в полицията, за да разбера дали ще ми позволят да я видя.

Когато Джуди излезе, мобилният телефон на Джейн зазвъня.

— Ало? На телефона е Джейн Грешам.

Раздразнителният женски глас, която й отговори, й беше смътно познат, но първоначално Джейн не можа да се досети откъде.

— Искам да поговорим за нещо важно, но първо трябва да ми обещаете, че няма да споделите с никого това, което ще ви кажа — каза жената.

— Съжалявам, но не си спомням…

— Аз съм Джени Райт — каза нетърпеливо жената. — Обещайте ми, че няма да кажете никому това, което ще кажа на вас.

Джейн погледна бързо към Дан. Той беше взел вестника и по всичко личеше, че се е зачел. Тя извърна леко глава и каза:

— Мога да го направя.

— Бих отишла и сама, но няма как да се измъкна незабелязано от погребението на Едит. А ми се струва, че работата е спешна. Онзи ваш колега, приятелчето на Джими, ми каза, че животът ми е в опасност, докато ръкописът остава скрит. Каза, че името ми е в списъка на убиеца. Не искам да умирам, момиче. Животът ми може да не ви се струва кой знае колко за завиждане, но на мен си ми харесва.

— Разбирам ви и ви съчувствам — каза меко Джейн. Отчаяно й се искаше Джени да премине към съществената част на разговора, но съзнаваше, че не бива да я притиска.

— Знам, че е и ваш приятел, но на обратни никога не съм имала вяра — каза Джени, която като че ли се отклони от основната тема. — Не мога да разбера как Джими излезе такъв, но той е от нашия род и е научен, че семейството винаги е на първо място. На останалите обаче не вярвам. Така че дори да говори истината, няма да му позволя да припари до ръкописа.

— Редно е вие да прецените — отвърна Джейн. Сърцето й се блъскаше в гърдите, почувства леко замайване от напрегнатото очакване.

— Искам вие да го вземете. В дъното на градината има една стара барака. В нея има лавица, на която са подредени стари кутии от боя. Резервният ключ за задната врата е под една от кутиите с бял лак. Качете се на горния етаж, в стаята за гости, там ще видите едно старо ковчеже с бакърен обков. То е пълно с всякакви боклуци, но има двойно дъно. Вдигнете дъното, и ще намерите отдолу ръкописа. Вземете записките и ги занесете във фондация „Уърдсуърт“. Нека хората от фондацията вдигнат голяма шумотевица около намирането на ръкописа. Така убиецът ще разбере, че не представлявам вече интерес за него. Ясно ли е всичко?

— Повече от ясно. Благодаря ви, благодаря ви много.

Джейн се стараеше да прикрие ентусиазма си, за да не се досети Дан за огромното значение на телефонния разговор. Неприятно й бе да го държи в неведение, но обещанието си беше обещание.

— И помнете, нито дума никому. Така и вие ще бъдете в безопасност.

— Не се безпокойте, ще ви държи в течение — тя чу как Джени затвори телефона, но задържа споя телефон притиснат към ухото си, за да създаде впечатлението, че продължава да разговаря с някого. — Добре, Нийл. Майка ми ще се опита да я види днес следобед, но ще й предам да не коментира обвинението. Благодаря за обаждането — и тя остави телефона на масата.

Дан я изгледа въпросително.

— Моят адвокат — поясни Джейн. — Разговарял с адвоката на Тенил. Смята, че трябва да дам показания, в които да уточня, че Тенил не е знаела за съществуването на ръкописа преди смъртта на Едит Клулоу. Това няма да навреди на мен, а ще помогне много на Тенил.

— Така мисля и аз — Дан се протегна и се прозя. — Мисля да се кача до къщичката и да подремна. Нали не се притесняваш да останеш сама?

— Никак. И аз мисля да си полегна отново. Чувствам се ужасно изтощена.

Когато Дан стана, Джуди влезе отново в кухнята.

— Всичко е наред, мога да се видя с нея след един час. Джейн, трябва да ми помогнеш да приготвим нещо за нея.

— Ще оставя дамите да си вършат работата — каза Дан и тръгна към вратата.

Минаха двайсет минути, докато Джейн успее да изпрати майка си. Изгаряше от нетърпение. Но тогава осъзна проблема си. Майка й беше тръгнала, а друга кола нямаше. Колелото й вероятно бе оставено някъде край Копърхед Котидж след последната нощна екскурзия на Тенил.

— Майната му — измърмори Джейн, измъкна портмонето си и провери с какви пари разполагаше. Бяха достатъчно за такси до Конистън, но за връщане нямаше да й стигнат.

— Много важно — каза тя под нос и посегна към телефонния указател. Вземеше ли ръкописа, можеше да се обади на Антъни по мобилния си телефон. Той със сигурност нямаше да има нещо против да дойде да вземе нея и безценния й товар.

Джейк седеше в бара на хотела с чаша бира пред себе си и се питаше защо все още се мотае в тази забравена от Бога дупка. Беше му омръзнало да хлопа по врати, които не се отваряха, и в крайна сметка се беше отказал окончателно, когато третото му отиване до дома на Еди Феърфийлд съвпадна с появата на екип специалисти по оглед на местопрестъплението от местната полиция. Изобщо не спря колата пред къщата, продължи, зави при първа възможност и се върна обратно в хотела. Беше се опитал да обясни на Каролайн, че си губи времето, но тя бе настояла да не мърда оттук.

— Не знаеш каква възможност може да се открие — бе казала тя тайнствено, но бе отказала да говори повече по този въпрос.

Ако под „работа в частния сектор“ се разбираше това, Джейк започваше да се убеждава, че е направил грешка. Бе се надявал на много по-интересни задачи, на по-пряк контакт със старите ръкописи, които винаги го бяха очаровали. Не бе очаквал, че ще скучае по разни хотелски стаи в очакване да получи нареждания като някакъв куриер.

Сякаш в потвърждение на мислите му телефонът му иззвъня.

— Ало — каза Джейк, опитвайки да прикрие досадата си.

— Стегни се, Джейк — чу той гласа на Каролайн. — Започва най-интересното.

— Какво? — той се изправи на стола си.

— Вече знам къде можеш да откриеш автентичния ръкопис на Уърдсуърт — каза Каролайн.

— Как, по дяволите…

— Джейк, ти не си единственият ми наблюдател там — отвърна тя. — Но си единственият, на когото мога да разчитам като изпълнител. Знам къде е ръкописът, и сега ти трябва да отидеш и да го вземеш. Пристигам с утрешния полет. Ще можем да се порадваме заедно на голямата печалба.

Изведнъж събитията се задвижиха прекалено бързо за Джейк.

— Добре, добре, тръгвам.

— Не ме разочаровай, Джейк. Ето какво трябва да направиш…

Плавах с китоловците в продължение на няколко месеца, докато стигнахме пристанището на Валпарайсо. Радвах се, че стъпих отново на сушата, но знаех, че пътуването ми едва започва. Намерих си работа на един търговски кораб, който трябваше да потегли за Савана в щата Джорджия. Надявах се оттам да успея да се върна в Англия на някои от корабите, които пренасяха памук за Европа. Но макар че действията ми на „Баунти“ вероятно оставят различно впечатление, аз не обичам необмислените постъпки — затова и когато се добрах до Савана, наех жилище в града и изпратих оттам вест до брат си. Обясних му къде се намирам и се осведомих дали той счита, че е възможно да се върна у дома и да повдигна въпроса за извършеното от мен по отношение на Блай. Можете да си представите с какво нетърпение очаквах отговора му и колко потресен бях, когато прочетох неговото описание на пътешествието на Блай и научих как е бил посрещнат в Англия като герой, и че бунтовниците от „Баунти“ са били публично заклеймени и осъдени от военен съд. Не бих могъл да си представя по-лош завършек на преживелиците си. Вместо завръщане у дома, виждах себе си осъден на мъчително постоянно изгнание, далеч от двете си семейства — от близките ми в Англия, и от жена ми с децата в Питкеърн. Такава тежка съдба ми се струваше почти непоносима.

42

Последните отблясъци на деня потъваха зад върха на Лангмиър, когато таксито се появи. Докато стигнаха Конистън, единствената светлина наоколо бе светлината от прозорците там, където завесите все още не бяха спуснати. Хора влизаха и излизаха от кръчмата, и Джейн помоли шофьора на таксито да я остави там. Не искаше да привлича вниманието към себе си, което вероятно би се случило, ако беше помолила да я закарат точно пред Копърхед Котидж.

До къщата се стигаше за петнайсетина минути бърз ход, и Джейн тръгна, наслаждавайки се на свежия въздух, който милваше лицето й. Дори само няколкото часа, прекарани в ареста, бяха усилили нуждата й от открити пространства. Във въздуха се носеше аромат на есен — смесица от мириса на гниещи листа и въглищен дим. Този аромат я настройваше носталгично, припомняше й есените от нейното детство — маските по Вси светии, високите огньове в нощта на Гай Фокс[1], уютните вечери в кухнята, когато пишеше домашните си, а майка й печеше сладкиши и консервираше плодове и зеленчуци.

Беше така потънала в мислите си, че не усети кога стигна до Копърхед Котидж. Доволна, че се беше сетила да вземе фенерче, тя тръгна да прекосява градината — голите клони на храстите и дребните растенийца, покрити със зебло, бяха единствените остатъци от лятната феерия на цветята. Намери лесно дървената постройка, а и ключът си беше на мястото, описано от Джени.

Джейн си отключи и заопипва стената, търсейки ключа на лампата. Намери го, щракна, но не постигна никакъв резултат. Изруга под нос и се сети какво й бе разказал Джими за подробните приготовления на Джени, преди да напусне къщата. Вероятно бе изключила и електричеството. Нетърпението не позволяваше на Джейн да тръгне да обикаля къщата, за да търси таблото с бушоните и прекъсвача, затова тръгна нагоре по стълбите, като си осветяваше пътя с фенерчето.

Стаята, в която се намираше ковчежето, беше трета поред на площадката. Докато лъчът на фенерчето обхождаше помещението, Джейн забеляза старомодна газена лампа, а до нея — кутийка кибрит. Каза си, че това улеснява нещата, вдигна стъкленото кълбо и завъртя лостчето, издигайки фитила достатъчно високо, за да може да бъде запален. Пламъчето трептеше и димеше, Джейн смъкна леко фитила и постави отново стъклото върху него. Светлината беше по-слаба от електрическата, но така щеше да й бъде доста по-лесно, отколкото ако трябваше да държи в една ръка фенерчето и е другата да се рови из съдържанието на ковчежето.

Тя приклекна пред ковчежето и повдигна капака. Зарови припряно ръце в него, извади съдържанието му и го постави на пода до себе си. На светлината на газената лампа успя да забележи тънката кожена халка. Дъхът й замря. Повдигна дъното и го остави настрани.

— Господи! — прошепна тя, протегна ръка и погали сухите, жълтеещи листа. Беше истина. Вдигна купчината листа и я загледа.

„Уилям Уърдсуърт е написал това. Доркас Мейсън го е съхранила.“

— Благодаря ти, Доркас — каза тя на глас и се изправи, без да откъсва очи от добре почнатия й почерк.

— А сега ми го дай — гласът, който се разнесе зад нея, я стресна така, сякаш я бяха облели ледените води на Лангмиърският водопад.

Джейн се обърна рязко, притиснала ръкописа към гърдите си.

— Всичко е наред — заекна тя. — Взех го, сега вече е на сигурно място.

Дан поклати глава. Устните му се извиха в съжалителна усмивка.

— Просто ми го дай, Джейн.

— Защо? Какво правиш ти тук?

— Наистина ли повярва, че съм се хванал на номера с обаждането на адвоката ти? Никога не си можела да прикриваш чувствата си — всичко се изписва на лицето ти. Няма адвокат на този свят, чието обаждане би могло да те развълнува толкова. Хайде, давай шибаните хартии.

— Но защо?

— Защото ги искам. Защото ми омръзна този просешки живот. Защото вече не искам да съм господин Никой, лишен от бъдеще. Защото заслужавам нещо по-добро и този ръкопис е моят паспорт за по-добър живот — той направи нетърпелив жест с ръката, в която държеше тежък фенер с гумено покритие. — Защото мога да го взема. А сега ми дай шибания ръкопис.

Той пристъпи напред, а Джейн отстъпи, като едва не се препъна в ковчежето.

— Това е лудост, Дан. Можем да работим върху ръкописа заедно — той ще осигури великолепна кариера и на двама ни.

Той изсумтя.

— Да не мислиш, че мечтая да си остана някакъв университетски преподавател до края на живота си? Наистина ли вярваш, че мечтая за такъв живот? Каква жалка, мизерна амбицийка. Аз искам неща, които ти дори не можеш да си представиш.

Джейн почувства как я докосва ледената ръка на страха. Никога не бе подозирала, че такова озлобление може да се крие в този човек, когото бе считала за приятел.

— Неща, за които си струва да убиваш?

— Първия път беше нещастен случай. Исках само да я сплаша, но — той щракна с пръсти, — тя угасна като свещица, и това ме улесни при търсенето. Не е кой знае какво, Джейн. Те бяха стари. Виждал съм как смъртта бавно се прокрадва към старите хора — не е приятна гледка. Може дори да се каже, че им направих услуга. Благодарение на мен няма да гаснат бавно и в самота.

— Ти нямаш право да вземаш такова решение вместо тях. Те обичаха живота — как смееш да узурпираш Божието право? — Джейн нямаше представа как да се измъкне, но съзнаваше, че трябва да го накара да говори. — А какво ще кажеш за мен? Аз не съм стара, но се опита да убиеш и мен.

— Няма да се хвана на номерата ти, Джейн. Престани да се опитваш да печелиш време — дай ми ръкописа — той посегна рязко към листата, но тя го отблъсна със свободната си ръка.

Внезапно избухналата ярост разкриви лицето му, той се озъби като диво животно, очите му се присвиха и заприличаха на цепки.

— Стига си ме разигравала! — изкрещя той, издигна фенерчето и го стовари върху главата й.

Ярка светлина избухна пред очите й, а после всичко потъна в мрак.

Лютата миризма на изгоряло подейства на Джейн като амоняк, помагайки й да измине последната отсечка от пътя, по който се връщаше бавно в съзнание. Замаяна и отпаднала, тя се подпря на лакът — все още не можеше да прецени къде е и как се е озовала тук.

Видът на пламъците протри чувството за дезориентация и изостри сетивата й. Джейн успя да се поизправи на колене. Завеса от пламъци се простираше от мястото, където се беше разляла газта от лампата, по целия под, на дължина около три метра. Килимът гореше, а боята около вратата се издуваше на мехури. Въздухът беше изпълнен със задушлив дим, искри отхвърчаха нагоре като малки фойерверки. През трептящия въздух над пламъците Джейн видя Дан. Той следеше внимателно разгарянето на огъня — явно искаше да се убеди, че пламъците ще й попречат да премине прага на стаята.

— Трябваше да ми го дадеш — извика той над рева и пукота на пламъците. — Щях да ти осигуря по-лека смърт. Изгарянето е много мъчителен начин да си отидеш, Джейн. Много мъчителен начин.

Както стоеше на колене, Джейн извърна глава към прозореца, за да провери дали няма да може да се спаси през него. Но тежките дървени капаци бяха зарезени горе и долу. Нямаше начин да стигне до горните резета. Единствената мебел в стаята, леглото, беше прекалено тежко, за да може да го премести сам човек. Тя се обърна отново към Дан и изкрещя:

— Копеле такова! — и повтори: — Копеле!

Той й се ухили, на лицето му се появи така добре познатото й открито, безгрижно изражение. Заболя я, като че ли я беше ударил.

— Винаги съм се възхищавал на духа ти, Джейн. Но презирах амбициите ти — пламъците се издигаха по-високо, тя почти не можеше да го вижда вече. — А сега си тръгвам, тук става прекалено горещо за моя вкус.

И изчезна.

— По дяволите — каза Джейн и се закашля, защото в гърлото й навлезе дим. Нямаше да допусне такова нещо да се случи. Трябваше да действа — сега или никога. Запълзя странично, докато стигна толкова близо до огъня, колкото й стигаше смелостта. Примигна, за да прогони сълзите от очите си, придърпа палтото си над главата и се гмурна през пламъците, като се претърколи напред.

Изправи се на крака, залитайки, и смъкна от гърба си тлеещото палто. Дан беше стигнал едва до горните стъпала на стълбата и Джейн връхлетя върху него с яростен крясък. Дан спря и се обърна, така че тя се заби в ребрата му. Той изръмжа гневно и я тласна назад, като същевременно я удари отстрани по главата. Ударът й причини замайване, но тя отново се нахвърли върху него и отново го улучи в ребрата. Този път той изкрещя и за миг Джейн изпита мрачно задоволство.

Но Дан отново идваше към нея. Удари я с юмрук в стомаха, и въздухът излезе със стон от дробовете й. Джейн залитна и той веднага хвана китката й и я заизвива назад, така че всеки момент можеше да я счупи. Блъсна я назад и тя почувства, че пада, но успя точно навреме да се вкопчи в якето му, нарушавайки равновесието му. Двамата паднаха с трясък на пода и инерцията ги отнесе към стълбите. Джейн успя да се изтръгне от него и опита да се изправи, но той беше по-бърз, хвърли се напред и се вкопчи в крака й. Тя го ритна в лицето, той изквича и я пусна.

Този път тя успя да се изправи. Само три крачки й бяха достатъчни, за да се добере до стълбите. Хвърли поглед през рамо — точно навреме, за да види, че Дан отново се хвърля към нея. Тя отстъпи инстинктивно встрани.

Той се блъсна в колонката в началото на перилата и залитна. В продължение на един миг сякаш провисна неподвижно в пространството — стъпил с един крак на горното стъпало, а с другия — във въздуха. После загуби равновесие и падна настрани, изгубил напълно контрол върху тялото си. Единият му крак се закачи в края на стъпалото и той се запремята надолу. Падна с главата надолу и тялото му се отпусна в подножието на стълбата с ужасяващо хрущене на кости.

Шокът бе вцепенил Джейн. Тя не можеше да помръдне нито един мускул в тялото си. После започна да трепери цялата — от глава до пети. Вкопчи се в перилото, за да не падне, и загледа неподвижната купчина долу. Този път съскането и пукотът на пламъците я накара да се раздвижи. Заслиза стъпка по стъпка надолу. Въпреки че в антрето беше тъмно, й бе съвсем ясно, че Дан е мъртъв. Никой не би могъл да бъде жив, ако главата му бе извита под такъв ъгъл спрямо тялото.

В гърлото й се надигна ридание. Нямаше значение, че именно Дан бе превърнал това търсене във въпрос на живот и смърт. Това, което умът й вече знаеше, все още не бе достигнало до сърцето й. В този момент пред нея лежеше неин приятел, който току-що бе издъхнал.

Силен пукот се чу откъм горния етаж и я принуди да действа. Тя се приведе над тялото, опитвайки се да прецени къде е ръкописът. Нямаше как — щеше да се наложи да го обърне. Пъшкайки от усилието, тя успя да го избута на една страна. Якето му се разтвори и тя видя найлоновия джоб, навит на руло и пъхнат във вътрешния джоб. Грабна го припряно и провери дали бе наистина това, което търсеше. Погледна нагоре, тъкмо навреме, за да види как перилата на площадката рухват в пламъците и падат на няколко фута зад нея. Трябваше да се измъкне оттук.

Джейн затича към задната врата, която беше все още отключена, както я беше оставила, и изскочи навън, в хладния нощен въздух. Гърдите й се повдигаха бързо, усещаше пулса си в слепоочията. Знаеше, че трябва да се отдалечи от къщата, че е опасно да остава близо до нея. Залитайки след положените усилия, тя зави край ъгъла на къщата и се упъти към пътеката. „Пожарна, полиция“. Заопипва несъзнателно джобовете си. „В палтото“. Мобилният й телефон беше в палтото, което бе хвърлила на стълбищната площадка.

Замаяна, с омекнали крака, Джейн тръгна, залитайки, по пътеката надолу към Ирландската уличка.

Джейк бе седял повече от двайсет минути в колата, паркирана в края на Ирландската уличка, когато почувства, че му се пикае неудържимо. Излезе от колата и тръгна да завива зад нея, но забеляза някакъв далечен оранжев отблясък в небето. Първоначално предположи, че сиянието се дължи на накладен някъде открит огън, но то ставаше все по-ярко и силно — тогава прецени, че става дума за нещо далеч по-сериозно.

Закопча ципа си и тръгна нагоре по пътеката, но се препъна в някакво колело, скрито зад храстите. Залитна, но успя да се задържи, преди да падне и продължи по пътеката в посока към огъня.

Когато излезе от завоя, видя самотна къща, от чиито прозорци излизаха огнени езици и се издигаха нагоре в небето.

— Господи! — възкликна той и бръкна в джоба си за мобилния телефон. Когато се свърза с Центъра за спешни случаи, обясни, че му трябва пожарната.

— Гори една къща в Конистън. Трябва да минете край Ирландската уличка, после да продължите нагоре още около четвърт миля. Пожарът е много силен — каза той, повишавайки тон, защото един прозорец експлодира със силата на бомба. Ситни стъкълца заваляха наоколо, блещукайки с червеникава светлина от отраженията на огъня.

При обичайни обстоятелства инстинктът за самосъхранение би пропъдил Джейк от сцената на пожара. Би се уплашил от мисълта, че пожарът може да има нещо общо с търсенето на ръкописа. Но древният магнетизъм на огъня го задържа на място. Гледаше като омагьосан как пламъците се издигат като остриета в небето, дългите тъмни следи от сажди, които падаха надолу и се стелеха по земята, как димните кълба се движат като облаци в забързан кадър.

Когато видя, че някой се е спасил от пожара, забеляза първоначално само някаква мръсна и раздърпана човешка фигура, окървавена и залитаща, която се задъхваше и кашляше. Но после един глас, който Джейк добре познаваше, проговори хрипливо:

— И ти ли? И ти ли беше замесен?

— Джейн? — едва успя да попита той, преди тя да връхлети върху него и да го заудря с юмруци по гърдите, хлипайки и крещейки нещо неразбираемо. Той се опита да се предпази, без да й причини болка, но тя беше като обладана от зъл дух, нищо не можеше да я накара да престане да го удря.

Тогава усети изведнъж как силни ръце го хващат за ръцете и раменете. Джейк се опита да се бори, но не успя да се измъкне. Осъзна, че от двете му страни са застанали двама мъже, които явно нямаха никакво намерение да го пускат. Третият бе прегърнал Джейн, притискаше я и говореше нещо безсмислено, но успокоително.

— Какво, по дяволите, става тук? — попита единият от мъжете.

— Нямам представа — каза умолително Джейк. — Видях пожара и се обадих в пожарната. После Джейн излезе от горящата къща, обзета от някаква налудничава идея, че аз съм виновен, и започна да ме удря — още докато говореше, той осъзна колко неубедително е обяснението му.

— А на мен това ми звучи като куп лъжи — каза другият мъж, който го държеше. — Я да изчакаме ченгетата да дойдат, те ще изяснят какво точно става.

— Добре ли си, момиче? — попита мъжът, който бе прегърнал Джейн, отпусна прегръдката си и я обърна към себе си.

Джейн отново избухна в плач и се облегна на него.

— Хайде, момичето ми, всичко е наред — каза той и погледна недоумяващо към колегите си над главата й. Но преди някой да успее да каже каквото и да било, мракът бе раздран от проблясващи сини светлини и вой на сирена.

Джейк разбра, че сега вече наистина се е прецакал.

В Савана живях цели пет години. Когато ми трябваха пари, се наемах да работя на търговски кораби, които потегляха на кратки пътувания. Но сърцето ми копнееше за родината и накрая реших да рискувам. Страната ни беше във война с Бонапарт, затова се надявах завръщането ми да мине незабелязано. Уведомих Едуард, скъпия си брат, за решението си, и се поставих изцяло в негови ръце. Когато слязох от кораба в Бристъл, той веднага ми прати вест, че ме очаква в някакъв хан близо до Бат. Когато се прегърнахме за първи път след десетгодишна раздяла, сърцето ми преливаше от чувства, едва не се задуших от вълнение. Бяхме решили да замина веднага за остров Ман, където нашите близки и роднини с радост щяха да ми помогнат да скрия истинското си име от външни хора. Брат ми ми беше намерил документи на името на някой си Джон Уилсън, така че можах да се отправя спокойно към мястото, което ми стана почти като роден дом. Но си признавам, че спокойният живот не ми понасяше. Не съм човек, привикнал да живее в безделие, а и постоянно чувах зова на морето, изкусителен като песен на сирена. Не се осмелявах да се запиша в екипажа на редовен кораб, плаващ под британски флаг — не беше изключено някой да ме разпознае дори след всички тези години. Оставаше ми само една възможност — и затова през последните две години припечелвам, и то не зле, като контрабандист. Опознах подробно плитчините в устието на Солуей, осигурявах бренди и кларет за провинциалните благородници и за обикновените хора, избягвайки намесата на акцизните агенти. Не твърдя, че това е благороден занаят, но пък подхожда на нрава ми, а и ми дава понякога възможността да прилагам моряшките си умения на практика. Но в този живот има и рискове, и съперничество, та се опасявам, че няма да доживея до старини. Затова и дойдох тук, за да те помоля да запишеш истинската история ни Флечър Крисчън, бунтовникът от „Баунти“ — та един ден хората да узнаят каква е била в действителност моята съдба.

[1] На 5 ноември (нощта на Гай Фокс), в Англия се чества годишнината от залавянето на заговорниците — католици, възнамерявали да взривят британския парламент през 1605 година. Празникът се отбелязва с фойерверки, огньове и изгаряне на чучела, изобразяващи главатаря на заговора Гай Фокс. — Бел.прев. ↑

43

Джейн реши, че болничната стая й харесва. Беше бяла и тиха, а и тя не се чувстваше чак толкова зле, че да намира нещо обезпокояващо в тази обстановка. Лекарят беше казал, че не е вдишала прекалено много дим, че ударът по главата, макар и болезнен, не е причинил сериозна вреда от медицинска гледна точка, и че останалите й травми са само синини и дребни порязвания. Оставиха я да лежи тук, за да я наблюдават, защото несвързаните й обяснения в началото навеждаха на мисълта за мозъчно сътресение. Но пък лекарите нямаха практика в диагностицирането на скръб.

Тя знаеше, че един полицай дежури пред вратата й. Този, който се озова първи на сцената на пожара, свърши добра работа, като се обади на Ригстън и го уведоми, че тя ще даде показания. Беше й ясно, че няма да успее да овладее задълго вълнуващите я чувства, затова й се искаше да разкаже за събитията от изминалата нощ, преди споменът за тях да бъде замъглен от емоционалните й реакции. Инспекторът се бе появил след двайсет минути, и въпреки опитите на медицинския персонал да възпре порива на Джейн да говори, бе успял да вземе показанията й. Не я щадеше изобщо и дори в един момент я заплаши, че ще я обвини във възпрепятстване работата на полицията — ако не за друго, то поне за да бъде сигурен, че ще остане достатъчно дълго на едно място, докато той приключи с разследването, без да предизвика някаква нова катастрофа. Но в края на разговора им тя бе почувствала, че макар и с нежелание, той приема нейната версия за развоя на събитията.

— Трябва да останете тук, докато проверя доказателствения материал и разбера дали действително казвате истината — бе заявил той накрая. — Оставям един полицай на пост пред вратата ви. Наредено му е да ви арестува, ако се опитате да избягате.

— Обещавам да не мърдам оттук, ако ми отговорите на два въпроса.

— Аз съм този, който задава въпросите.

Джейн направи гримаса.

— Спестете ми ролята си на кораво ченге. На първо място искам да знам какво се е случило с ръкописа, който бях пъхнала в колана на панталоните си снощи.

— Безценният ви ръкопис е в ръцете на законния си собственик — каза Ригстън. — Госпожа Райт ще реши как да постъпи с него по-нататък. И не искам да чувам, че някой се е опитвал да упражни натиск върху нея. Тя е възрастна жена, а и току-що изгуби дома си при особено травматизиращи обстоятелства. Ясно ли се изразих?

Джейн притвори очи и въздъхна.

— Не съм в състояние да тероризирам стари жени. Можете да ми вярвате.

— Какъв е вторият ви въпрос? — осведоми се Ригстън.

— Ще обърнете ли внимание на това, което инспектор Блеър има да ви казва във връзка с Тенил? Момичето има право да му се даде шанс. Знам, че е нарушила закона, но на нещата може да се погледне и по друг начин: това, което стори тя, даде тласък на събитията от изминалата нощ. Без нейната намеса можеше никога да не намерите виновника за убийствата.

Ригстън тръсна раздразнено глава.

— Не мога да ви дам никакво обещание. Служебните ми задължения не предвиждат да допускам престъпниците да не понесат вината за престъпленията си.

Тя продължи да настоява, но той отказа да поеме конкретни ангажименти. А Джейн беше прекалено уморена, за да бъде непреклонна. Той почувства това и се измъкна, оставяйки я на бялата тишина и упорито гризящата я тъга.

Но усамотението й не продължи много. Сестрата позволи на родителите й да останат при нея за двайсет минути — през осемнайсет от тях Джуди плака, а баща й седеше до нея и стискаше ръката й така, като че ли нямаше намерение никога вече да я пусне. На Матю, Даян и Гейбриъл бяха отпуснати десет минути. Говориха почти само за Гейбриъл, но като че ли в отношенията им бе поставено ново начало.

Но тези посещения не облекчиха мъчителната болка в сърцето й. Предателството на Дан беше ужасно, а убеждението й, че Джейк е бил негов съучастник, изостряше допълнително горчивото съзнание, че е била мамена. Някъде в целия този хаос се изгуби и връзката й с Тенил. Беше й дала обещания, които не можа да изпълни, а от това я болеше почти толкова, колкото и от мисълта, че Дан и Джейк са я напуснали завинаги. Питаше се кой ли бе успял да съобщи на Хари, че негова добра приятелка е убила човека, когото той обичаше. Поводите за скръб се трупаха един върху друг.

Ригстън се върна в късния следобед, излъчвайки задоволство.

— Мисля, че въпросът е решен — каза той. — Открихме отпечатъци на Дан Сийборн в дома на Едит Клулоу. Присъствието им там не е оправдано, защото вие не сте ходили там заедно. В другите къщи не успяхме да открием нищо, но следващите убийства са били предумишлени, и може да се предполага, че той е съобразил да сложи ръкавици. Говорихме с Джими Клулоу, и макар той да дава частично алиби на Дан за две от убийствата, установихме, че и в тези случаи е имал възможност да се измъкне и да ги извърши.

Проверихме и съдържанието на компютъра му. Освен адреса, който сте ползвали вие, е имал и друг електронен адрес. Установихме, че е ползвал него за кореспонденцията си с Каролайн Кар, шефката на вашия приятел Джейк Хартнел. Преговарял е с нея — искал тя да се заеме с продажбата на ръкописа. Именно затова Джейк е седял в колата, паркирана на Ирландската уличка. Трябвало е да се срещне с продавача, макар че нито той, нито госпожа Кар признават, че са знаели кой ще дойде на срещата. Освен това отричат да са знаели, че ръкописът, за който са преговаряли, е краден.

— Тъпо, алчно копеле — каза Джейн. И все пак алчността и глупостта бяха за предпочитане пред заговор за извършване на убийство. Не беше кой знае каква утеха, но беше по-добре от нищо.

— Обикновено са такива. За съжаление не мога да повдигна никакво обвинение срещу него — той въздъхна и се загледа през прозореца с помръкнало лице. — Не мога да повдигна никакво обвинение и срещу вас. Тази моя професия понякога е ужасно неблагодарна.

— А какво става с Тенил? — попита плахо Джейн.

— Леля й пристига утре, за да си я вземе — той поклати глава. — Понякога се държа като глупак. Но наистина разчитам на вас да не допускате тя да наруши отново закона.

— Благодаря ви — кача Джейн. — Няма да ви разочаровам.

— Постарайте се да не го направите — той се изправи. — А, и освен това доктор Уайлд помоли да ви предам, че ще се свърже с вас веднага щом има някакъв резултат — той тръгна към вратата, но спря и отново се обърна към Джейн. — Добре е да се посъветвате с психолог. Не е лесно да мислиш, че смъртта на петима души тежи на съвестта ти, макар че всъщност вината изобщо не е ваша.

Веднага след Ригстън влезе лекарят, който обяви, че тя се е възстановила достатъчно, за да си отиде у дома и да освободи леглото в спешното отделение. За нейна изненада, когато излезе в коридора, облечена в чистите дрехи, донесени от майка й, тя видя баща си, който седеше на някакъв стол и въртеше каскета си в ръце. Той скочи, когато я видя да върви неуверено към него.

— Изпратих майка ти у дома с Даян и Матю — каза той. — Наду главите на всички ни.

Джейн почувства, че сълзите й отново напират.

— Обичам те, татко — каза тя и го хвана подръка. Докато пристигнат във фермата, тя вече се чувстваше толкова уморена, че едва събра сили да слезе от ленд роувъра и да влезе в къщата. Стълбите й се сториха високи като планина, но успя да се довлече до горния етаж. Когато стигна до горната площадка, се обърна и погледна в тревожното лице на баща си.

— Имам нужда да спя поне една седмица — каза тя. — Моля те, кажи, на мама да ме остави да спя.

Джейн слизаше полека по стълбата, подготвяйки се за задушаващата прегръдка на майка си. Но когато отвори вратата на кухнята, видя с учудване Алис Клулоу, която седеше край масата с неизбежната чаша чай пред себе си. Майка й не се виждаше никъде.

— Джуди току-що излезе на пазар — каза Алис, сякаш присъствието й тук бе толкова обичайно, колкото и изгледът през прозореца.

— Не очаквах да те видя тук — каза Джейн с отпаднал глас и се отпусна на най-близкия стол.

— Налага се някой да поговори с теб, а Джими е прекалено погълнат от собствената си идиотска психодрама, за да бъде от полза на когото и да било. Затова поех щафетата — Алис я огледа внимателно. — Изглеждаш ужасно.

— Така се и чувствам. Виж, ужасно съжалявам за къщата на Джени, аз…

— Не съм дошла, за да получавам извинения, а за да ти поднеса моите. Съжалявам, че се държах така отвратително грубо с теб на бдението за Едит. Трябваше да знам, че никой от рода Грешам от Фелхед не би се заел да мами роднините ми. Ако се бях вслушала в това, което ми каза ти тогава, можехме да спасим няколко живота.

Джейн поклати глава.

— Толкова пъти вече съм премисляла всичко. Дан си е бил избрал пътя. Не мисля, че някой или нещо би могло да го откаже от стремежа му да се добере до ръкописа. Няма смисъл да се самообвиняваме — нито аз, нито ти.

— Но надали ще престанем да го правим — каза сухо Алис. — Така или иначе, моля те да ме извиниш за това, което казах тогава.

— Приемам извиненията ти, Алис — Джейн се усмихна едва забележимо. — А и аз трябва да се извиня, задето запознах Дан с Джими.

Алис изсумтя.

— Вкусът на Джими по отношение на мъжете винаги е бил ужасен — тя отпи малко от чая си.

— Мога ли да ти задам един въпрос, Алис?

Алис явно застана нащрек.

— Разбира се.

— Как така ръкописът се е озовал точно у Джени?

Алис като че ли бе обзета от облекчение.

— Лесно е да се обясни. Ръкописът бил предаден от Доркас на най-големия й син, Артър, който пък го предал на своето първородно дете, Биатрис. А Джени е била любимката на Биатрис. Затова и получила семейната реликва с изричното нареждане да пази твърдо тайната, свързваща семейството с Уърдсуърт. Едва когато осъзнала, че заради ръкописа измират хора, й станало ясно, че трябва да го извади на бял свят.

— Звучи логично — каза Джейн.

Алис си играеше с дръжката на чашата.

— Джейн, дойдох тук не само за да ти се извиня. Имам за теб добри и лоши новини.

— О, Господи! — изпъшка Джейн. — Не знам дали ще мога да понеса още лоши новини. Това беше най-ужасната седмица от целия ми живот — тя отметна косата, която беше паднала пред лицето й. — По-добре ми съобщи първо лошата новина. Така поне ще мога да очаквам после нещо приятно.

— Джени не е била съвсем откровена, когато е говорила с теб — поде неуверено и смутено Алис. — Тя е предпазлива по природа, Джейн. Затова решила да ти предаде бележките, за да провери как ще реагираш. Разбираш ли, искала да се убеди, че ще оправдаеш доверието й, да види дали няма да започнеш да я уговаряш да ги продаде. Искала да види дали ще се отнесеш с уважение към семейната реликва, или просто си решила да си изградиш име на техен гръб. Намислила това като своеобразно изпитание…

Джейн почувства, че изстива.

— О, Божичко, Алис! Моля те, не…

Алис запримигва усилено.

— Боя се, че наистина е така. Поемата също е била у нея, Джейн. Била около шейсет страници, подвързана с кожа. Писана на ръка. Държала бележките и поемата на две различни места, за в случай, че в къщата влязат крадци. Така смятала, че ако изгуби едното, ще й остане поне другото — нещо като своеобразна застраховка. Държала поемата зашита в една възглавница в своята спалня. — Алис си пое дълбоко дъх. — Да, така е. Съществувала е поема. Но вече я няма.

Сълзи потекоха по страните на Джейн.

— Господи, как е възможно! — проплака тя. — Това е истинско нещастие!

— Работата е там — поде отново Алис, — че не е необходимо някой да узнава за това нещастие. Никой не те обвинява в нищо. Целият ни род се събра, и се споразумяхме да не казваме никому нищо за това, което загубихме. Репутацията ти няма да пострада.

— По дяволите моята репутация — заекна Джейн. — Поемата е загубена завинаги. И то по моя вина. Ако не я търсех така ожесточено, тя щеше все още да е на сигурно място. Роднините ти щяха да са живи, дори проклетият Дан щеше да е жив — тя подсмръкна. — Как ще живея занапред с тази мисъл?

Алис стана и постави ръка върху потръпващите рамене на Джейн.

— Стига — каза тя. Плътният й глас зазвуча наистина успокояващо. — Това са безсмислени разсъждения. Стореното е сторено. Не би могла да знаеш, когато си започнала търсенето, че нещата ще се развият така. Когато казах, че никой не те обвинява, говорех напълно искрено — а ние сме тези, които бихме могли да обвиняваме някого. А ето и добрата новина. Джени държи ти първа да работиш върху записките. От цялата тази каша все още може да произлезе нещо прекрасно. Моля те, не се оставяй на чувството за вина.

— Не мога да мисля по друг начин — изхлипа Джейн. — Толкова ужасно се чувствам заради всичко, което стана!

Алис придърпа един стол и седна, обгърнала с ръка раменете на Джейн.

— Има още нещо, което трябва да ти кажа — то може да ти помогне да погледнеш на събитията откъм добрата им страна. Вчера следобед откарах Джени до изгорялата й къща. От храсталаците като по чудо се измъкнаха половин дузина котки и започнаха да се отъркват в краката й. И знаеш ли какво каза тя? Каза: „Винаги съм мразела тази къща, Алис. Отвратително място. Но беше родово притежание от поколения насам — не считах за редно просто да я напусна. Сега ще мога да се пренеса в удобна малка къщичка с големи прозорци, за да се наслаждавам на изгледа. Ще мога да изживея остатъка от дните си с всички удобства.“ Сама виждаш — историята си има и добри страни.

Историята на моя приятел, която се нагърбих да запиша, съдържа всички елементи, необходими за съчиняването на вълнуващ и същевременно поучителен разказ за човешката суета, за неспособността на хората да преценяват правилно. Не мога да не мисля, че това е идеална тема за поет с моята дарба, вече чувствам как стиховете пеят в кръвта ми. Трагедията е там, че няма да мога приживе да се насладя на хвалебствията за поемата. Огласяването й би означавало да превърна себе си и семейството си в прицел на клюки и клевети. Но след смъртта ми може би светът ще се поинтересува да узнае истината за историята, която толкова дълго бе предъвквана от вестниците и цялата общественост при завръщането на Блай. Уверен съм, че който и да прочете написаното от мен, ще се трогне от трагичната история на господин Флечър Крисчън, човек, който не се е провинил толкова, колкото други са се провинили спрямо него.

Постскриптум: След онзи последен ден в Дъв Котидж никога вече не видях моя приятел. Брат му твърди, че изчезнал и никой от семейството не знаел къде е. Никой не може да каже дали е жив или мъртъв. Така ни напусна Флечър Крисчън, оставяйки след себе си още една неразрешена загадка.

44

Януари 2006

В бар „Викинг“ цареше обичайното за предобедните часове сънливо спокойствие. Този път, вместо да стои зад бара, за да обслужва клиентите, Джейн седеше край една маса в ъгъла. Беше напуснала „Викинг“ за да има достатъчно време за работа върху ръкописа на Уърдсуърт. Сега, когато Джейн беше официален пазител на записките за „Баунти“, професор Елиът бе успяла по чудотворен начин да намери достатъчно средства в бюджета, за да й възложи пълен брой преподавателски часове.

Джейн погледна часовника си. Беше подранила с десет минути, така че още нямаше причина да нервничи. Хари й донесе поръчаната чаша бяло вино и седна срещу нея.

— Тук не е същото, откакто ти напусна — каза той. — Мисля и аз да си потърся някаква друга работа.

Джейн бе установила с учудване, че след смъртта на Дан и пълното разобличаване на престъпленията му Хари бе започнал да търси нейната близост. Тя бе очаквала, че ще обвинява нея, задето идеята й е станала причина партньорът му да се отклони от правия път и в крайна сметка да намери смъртта си. Но стана точно обратното. Хари се беше вкопчил в нея, защото, както твърдеше той самият, тя била единственият друг човек, който разбирал личността на Дан в цялата й сложност. Тя наистина го бе обичала достатъчно, за да му бъде приятелка, но и никой друг, освен нея не знаеше колко вероломно можеше да постъпва.

— Обмисли добре решението си — каза Джейн. — Навсякъде другаде ще те накарат да работиш точно толкова часове, за колкото ти плащат. Няма да можеш да си четеш зад бара, докато чакаш да влязат посетители.

— Права си. Е, какви са новините? — попита Хари.

— Новата къща на Джени е почти готова. Умира от нетърпение да се нанесе. Смята да я обзаведе с всички съвременни удобства, а щяла да построи и къщичка за котките. „Майната им на внуците“, така казва. Смятала сама да си изхарчи парите. Освен това вчера говорих и с Антъни. Той се надява, че ще успеят да осигурят парите за търга и ръкописът ще може да остане в страната.

— Това е добре. Неприятно ми е да си мисля, че може да се озове в частната колекция на някой американски милионер.

— Освен това Антъни се е добрал и до една сочна клюка. Доколкото разбирам, Каролайн е разкарала Джейк. В професионално и лично отношение.

— Как можа да му се случи на това симпатично момче — отбеляза Хари. За първи път този ден лицето му се разведри. — А как е Тенил?

Джейн се ухили.

— Между нас да си остане, но двете се справяме много добре. Малко ни е тесничко, но сега, когато имам нормален кабинет в университета, не ми е трудно да жертвам втората стая в апартамента. Освен това два пъти в седмицата тя остава при баща си, така че разполагам и със заслужено свободно време. Най-хубавото е, че тя наистина ходи на училище. Баща й споменава, че може да я прати в частно училище и вероятно това ще бъде най-доброто решение. Така поне няма да я побъркват от подигравки всеки път, когато предаде домашното си.

— Освен това е доказала, че е достатъчно оправна, така че няма да се даде на онези дрисльовци от частното училище.

Докато Хари произнасяше последните думи, се появи Ривър Уайлд. Тя остави тежката си чанта на пода, сложи чашата си с вино на масата и седна.

— Радвам се да те видя, Джейн.

— И аз се радвам да видя теб. А това е приятелят ми Хари — каза Джейн, питайки се дали Ривър е наясно с ролята на Хари в сложната схема на събитията от последните месеци.

— Приятно ми е да се запознаем, доктор Уайлд — каза учтиво Хари и се ръкува с Ривър. — А сега за мен е време да се залавям отново за работа.

— Това ли е… — попита Ривър, когато той се отдалечи.

— Да — каза Джейн.

— Ясно. Просто исках да зная — тя се приведе и извади една папка от чантата си. — Пиратът от тресавището. Човекът — загадка.

Отвори папката и извади от нея куп листа.

— Ето го и въпроса — възможно ли е тялото, открито в торфеното находище, да принадлежи на Флечър Крисчън, бунтовникът от „Баунти“? — Тя погледна Джейн. — Работата беше страхотно вълнуваща. Благодаря ти, че ме наведе на тази мисъл. И така, първото, което се налагаше да направя, бе да намеря колкото е възможно повече информация за твоя човек Флечър, и да започна да сравнявам познатите данни с това, което лежеше на масата пред мен. Получи ли записа, който ти пратих? — попита тя, имайки предвид видеозапис на епизода, в който обясняваше първите опорни точки за провежданото сравнение.

— Да, беше ми много интересно. Очаквам с огромно нетърпение окончателната версия.

Ривър направи гримаса.

— Приличам на идиот — каза тя. — Не съм и предполагала, че толкова често стоя с отворена уста, когато работя. Така или иначе, от записа на първоначалните изследвания сигурно си спомняш, че не открихме данни, които да изключват възможността тялото да е на Флечър, а освен това констатирахме и наличието на доказателства, поддържащи тази теория. Сега вече разполагам с резултати от тестовете, проведени със сложната техника, с която си играят големите момчета — тя измъкна един лист. — Първо зъбите. Ако се съди по степента на изтриване на зъбния емайл, възрастта отговаря приблизително на неговата. Изотопният анализ на зъбите доказва, че е живеел в Къмбрия по времето, когато те са израствали. Следователно този човек е живеел там, когато е бил шест-седемгодишен, също както и Флечър.

— И всичко това може да се научи от анализа на зъбите?

— Да. На това му казват наука — каза Ривър, но добродушната й усмивка доказваше, че не се заяжда. — А това — продължи тя, измъквайки друг лист от купчината — са резултатите от друг изотопен анализ, този път на бедрената кост. И сега вече мога да ти кажа, че през последните петнайсет години от живота си този човек е живял някъде из южните архипелази в Тихия океан — тя се усмихна широко. — Добре звучи, а?

— Направо е смайващо. А какво стана с ДНК-анализа?

— Търпение, сега ще стигна и до него. И така, той е имал дълга коса, което беше много удобно за изследванията, които проведохме, за да установим с какво се с хранил. Резултатите от анализа на косата говорят, че е имало периоди, когато се е хранел със здравословна, разнообразия храна, богата на витамини и минерали, и други периоди, когато храненето му е било много еднообразно. Така че може би наистина става дума за моряк — хранел се е добре, докато е бил на сушата, но тези периоди се накъсват от интервалите на далечните плавания, когато е нямал възможност да яде плодове или зеленчуци. Това отново поддържа нашата теория.

Следва раната на гърдите — на мястото, където е била татуировката на Флечър, която е имала формата на звезда. Помниш ли какво казах при първото изследване — че плътта и кожата сякаш са разкъсани от животно? Е, когато огледах по-внимателно раната, разбрах, че съм сгрешила. Кожата е била рязана много грубо с нож с назъбено острие. Така че — да, възможно е това да е примитивен начин за отстраняване на татуировка.

Тя остави листовете настрани и допря върховете на пръстите си.

— Няма никакво доказателство, което да противоречи на теорията, че убитият в Картс Мос е бил Флечър Крисчън. Какво става, ако претеглим вероятностите? Е, по онова време моряците са били често срещани по тези земи — страната е била във война, а пък и през осемнайсети век са били разкрити много нови морски търговски пътища. Но като човек, който обича да се обзалага, лично аз бих заложила доста на възможността Пирата от тресавището и Флечър Крисчън да са едно и също лице. Като изключим дребното неудобство, че той е бил убит на Питкеърн.

— Което според ръкописа за историята на „Баунти“ в никакъв случай не отговаря на истината — възрази Джейн.

— Така е. Следователно остава ДНК-анализът — Ривър замълча и отпи малко от виното. — Наистина възлагах на него големи надежди. Толкова големи, че още от самото начало уредих да ми изпратят проби за сравнение от преките потомци на Флечър на Питкеърн и в Нова Зеландия. Обаче с телата, открити в торфени находища, имаме сериозен проблем. Наличната ДНК в тях е силно изменена поради средата — съдържанието на торфищата е с висока киселинност, затова и костите като че ли се „стапят“, а кожата е като обработена с дъбилно вещество. Киселината в торфа денатурира веригите на двойната спирала, така че базовите двойки изчезват. Следователно ДНК-детекторите установяват наличието на ДНК въз основа на наличието на фосфорна киселина, но не могат да я възпроизведат, защото ДНК единици липсват. А именно възпроизводството на дезоксирибонуклеинова киселина чрез полимеразно-верижна реакция може да създаде достатъчно количество, което да позволи сравняване на ДНК отпечатъци. Затова, дори ако имаш късмет да откриеш остатъци от ДНК, обикновено няма достатъчно, за да я възпроизведеш. А това изключва възможността за сравнение. Но аз хранех надежди за това тяло, наистина се надявах. Използвахме всички съществуващи технологии, намерих дори връзки в една лаборатория в Швейцария, където работят с възможно най-нови и революционни методи.

Ривър поклати глава.

— Наистина съжалявам, Джейн. Не можах да направя нищо. Не можах да измъкна достатъчно ДНК за валидно сравнение.

— Така че никога няма да знаем със сигурност? — попита Джейн натъжено.

Ривър кимна.

— Никога няма да знаем със сигурност.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.